Když vás tak poslouchám, bojím se o své děti! Michal Horáček se
zúčastnil debaty o důchodech a v publiku povstal rozčílený divák

REPORTÁŽ ParlamentníListy.cz pronikly na předvolební akci Michala Horáčka
věnovanou důchodům. V pražském kině Atlas bylo sice poloprázdno, ale i
tak bylo veselo. Smutno mohlo být těm, kteří již teď přemýšlí o tom,
jak vysoký budou mít důchod, nebo zda se ho vůbec dožijí. „Bojím se o
své děti a vnuky, když vás tak poslouchám, jednou za pět let překopete
všechno, proč se důchodová komise zabývá ptákovinami,“ rozproudil
besedu živelně hlas z publika v následné diskuzi, kterého se moderátor
snažil umlčet.

Poslední zprávy Českého statistického úřadu o stavu českých důchodců
nevyznívají příliš pozitivně. Velká část důchodců je stižena
exekucemi a celých osm procent z nich žije na hranici chudoby. Není se
ostatně čemu divit, když průměrná starobní penze v Česku se pohybuje jen
lehce nad minimální mzdou, ale životní náklady se přitom pohybují
několikanásobně výše. Stačí se podívat na raketově rostoucí ceny
nájmů v hlavním městě. A absurdně letos podražily i některé zcela
základní potraviny, jako například máslo.

Jisté je, že ideál německého důchodce, užívajícího si spokojené
stáří odpočinkem v nejrůznějších turistických destinacích, se českým
důchodcům v posledních dvaceti letech spíše vzdálil, nežli přiblížil.
Určitě však zůstává vysněnou fatou morgánou. Českou realitou tak jsou
pracující důchodci, často i pouze brigádně a na nepříliš
kvalifikovaných pozicích. Projděte se například mezi kustody v některé z
pražských galerií a o věkovém průměru pracujících si uděláte snadno
obrázek.

Není tedy divu, že i právě na důchodce zacílil prezidentský kandidát
Michal Horáček v besedě věnované starobním penzím – konala se ve
středu 7. listopadu v pražském kině Atlas. Horáčka, který se po většinu
času zhostil role diváka, doplnila trojice panelistů: viceprezident Svazu
průmyslu a dopravy a ředitel pro personalistiku a vnější vztahy
ostravských hutí ArcelorMittal Jan Rafaj, místopředseda Českomoravské
konfederace odborových svazů Vít Samek a ředitelka hospice v Litoměřicích
Monika Marková. Účast byla sporadická. V málo zaplněném sále byla
necelá třicítka lidí. I tak ale bylo, vzhledem k tématu, veselo.

ÚČASTNÍCI BESEDY O DŮCHODECH V PRAŽSKÉM KINĚ ATLAS:

Zásadní tezi – a sice, že kdo si na důchod nespoří a spoléhá pouze na
stát, bude mít vážný problém – vytyčil v úvodní části debaty Jan
Rafaj. Dotyčné budoucí důchodce podle Rafaje totiž čeká výrazný pokles
životní úrovně. Jasná vize přitom chybí a reforma je v nedohlednu.
Problém je z velké části populační. Porodnost je nižší a krize se dá
čekat, až bude populačně silné ročníky budoucích důchodců živit
nejméně početná populace lidí v aktivním věku, což by měla být ta
současná.

Rafaj rovněž kritizoval v Česku vysoké odvody. „Zaměstnanec s čístým
platem 20 tisíc korun měsíčně stojí zaměstnavatele 40 tisíc,“
postěžoval si. Odporoval mu místopředseda Českomoravské konfederace
odborových svazů Vít Samek. „Tady nejde o procenta. Jde o odvody v
reálných částkách a v těch jsme třeba za Německem pozadu,“ poznamenal.
Peníze do průběžného systému by podle Samka mohli v budoucnu posílat i
takzvaní roboti. Odborářský předák se na to konto vyjádřil v souvislosti
s chystaným příchodem průmyslu 4.0. a s robotizací celé řady odvětví.
Roboti mohou být systémem zdaněni a odvádět sociální zabezpečení v
závislosti například na tom, kolik lidí připravily o práci.

Neboj se, budeš mít důchod 40 tisíc…

Průměrný důchod se v současnosti pohybuje kolem 12 tisíc korun, a to je
málo. Ale proč je to málo? Vít Samek se coby odborář chytil hozené
rukavice a nastolil téma levné práce, jelikož nízké platy ve srovnání se
zbytkem Evropy sužují obyvatele české kotliny dlouhodobě. Jenže Rafaj coby
představitel průmyslu kontroval: „Jestli se zvednou platy, tak se zvednou i
ceny, protože někdo ten vyšší plat kadeřnice bude muset uplatit,“
varoval (nutno poznamenat, že většina kadeřnic pracuje v současnosti jako
živnostnice, takže v tomto ohledu by to tlak na růst mezd u zaměstnavatelů
nepředstavovalo – pozn. red.). „Ty můžeš být v klidu. Ty budeš mít
důchod nějakých 40 tisíc,“ uklidňoval Rafaje Samek.

V té chvíli se k diskutujícím obrátil i prezidentský kandidát, textař
Michal Horáček a zmínil zkušenost, kterou utržil při setkání se
švadlenkami v Horním Jiřetíně. „Berou za svoji práci strašně málo
peněz,“ zmínil. „Ale víte, co je štve, co mi ta jedna paní povídala?
Že je hrozně malý rozdíl mezi jejich platem a sociálními dávkami,“
uvedl. Ti, co nepracují, se – jak se Horáček doslechl – prý pracujícím
švadlenkám posmívají, a to je trápí. Do diskuse se vložil i Rafaj, podle
nějž by se lidé v Česku měli naučit se za prací přestěhovat. „Příliš
jsme si zvykli na tu široce rozevřenou náruč státu, která se o nás
postará a která by byla jakoby povinna tam do té lokality ta pracovní místa
dovézt,“ uvedl. „Dneska jsem viděl inzerát na řidičku tramvají za 35
tisíc. Já neříkám, že to může dělat každý, nebo že se musí hned
zvednout. Ale ti lidé na to čekají a myslí si, že stát je za ně
odpovědný,“ uvedl Rafaj s tím, že tento pocit představuje dědictví éry
komunismu.

To je lichva jako prase…

„No jo, ale ti lidé k tomu místu přilnuli. Oni si tam postavili baráky, to
se mají přestěhovat, prodat nemovitost a žít v podnájmu?“ oponoval Samek.
„No tak zpětná hypotéka, přestěhovat,“ upřesnil Rafaj. Zpětnou
hypotéku ale před ním zmínil i Samek (jedná se v podstatě o mechanismus
dnes poměrně běžný například v západní Evropě, kdy dotyčný prodá
nemovitost bance s tím, že v ní může dožít a je mu vyplácena doživotní
renta. V praxi by to znamenalo například, že celý život splácí hypotéku,
aby nemovitost ke stáří opět prodal bance – pozn. red.).

Následně se diskuse stočila k problematice zadlužování a obchodu s
chudobou. „Viděl jsem reklamu v České televizi. Půjčíme vám 20 tisíc
korun, jen za osm set korun měsíčně,“ postěžoval si Samek. „Jen za osm
set korun měsíčně, vždyť to je 9 tisíc za rok. To je lichva jako prase.
Čekal bych to v soukromé televizi, ale ve veřejnoprávní...“ dal najevo
rozhořčení. Podle Rafaje je na vině to, že lidé si nevýhodně půjčují,
nedostatek edukace a finanční gramotnosti. Své k tématu přidal i Horáček.
„Co já jsem zažil u těch exekucí, tak největším problémem je
pracující chudoba. Nejhorší je, když těm lidem nastane nějaký nezbytný
výdaj. Opravdu se ta pračka rozbila definitivně a oni si na ni prostě
půjčí, protože musí,“ poznamenal prezidentský kandidát.

PREZIDENTSKÝ KANDIDÁT MICHAL HORÁČEK SEDĚL NA BESEDĚ V PUBLIKU:

Své k tématu chudoby a exekucí přidala i šéfka litoměřického hospice
Monika Marková. Podle Markové je celá řada klientů jejího zařízení
zadlužených, když k ní přicházejí. Instituce jim ale jejich dluhy
promíjejí a snaží se řešit výpadky příjmů jinými cestami. „To
stejné vám řekne každý provozovatel azylového domu, že exekuce u klientů
jsou problém,“ sdělila Marková. Podle ní se rovněž proměnila skladba
těch, kteří o pomoc v azylových domech žádají. „Dříve to byli mladí
lidé žijící takovým rizikovým způsobem života. Dnes se ale naše domy
plní důchodci a matkami s dětmi,“ popsala nelichotivou situaci.

Načež se spustila diskuse živelně ve chvíli, kdy se mikrofonu zmocnil
starší muž z publika. „Když vás poslouchám, tak se bojím o svoje děti
a o svoje vnuky. Místo abyste nalajnovali přesnej scénář, když se bude
demografická situace vyvíjet tak a tak, tak já budu brát tolik a tolik. A
můžu se rozhodnout, kdy půjdu do důchodu a od toho se bude odvíjet můj
důchod, tak tady říkáte...“ vystartoval muž. „Prosím vás, bude tam
nějaká ta otázka?“ snažil se moderátor diskuse muži odebrat slovo. „Vy
za pět let přijdete a všechno překopete, nebo za deset let. Vždyť jste to
říkal,“ stěžoval si ale muž neodbytně. „Ne, ne, parametricky upravíme,
nepřekopeme,“ hájil se zástupce odborů Samek. „Ale parametrická úprava
je vždy skoková, zvedneme. pojistný, snížíme pojistný a já nevím, jak
se to projeví na mým důchodu,“ nenechává se odbýt muž. „Já se ptám,
proč ta komise nesměřuje k nějakému robustnímu systému, proč se
zabývají ptákovinama. Zajímalo by mě, co v té komisi řešíte a
nesměřujete ke skutečnému řešení,“ doplnil muž na závěr.
