Detenční tábory budou, vláda je v koncích. Drsná debata o „zlém“
islámu

V boji s radikálním islámem se o lidských právech snadno káže, situaci to
ale neřeší. V olomouckém programu festivalu Jeden svět se po
americko-pákistánském filmu „Mezi věřícími“ debatovalo o radikálním
islámu, jeho kořenech a zázemí v Pákistánu, kde působí známý duchovní
radikál Abdul Azíz Ghází. Na dotazy diváků reagoval autor knihy Islám a
islamismus v ČR Lukáš Lhoťan a arabistka Lenka Hrabalová.

Ve filmu bylo představeno působení Abdula Azíze jako nejvyššího
duchovního tzv. Červené mešity, která je jedním z hlavních
pákistánských center radikálního islámu. Po bojích o tuto mešitu, na
niž v roce 2007 zaútočily vládní jednotky, Azíz zasvětil svůj život
jedinému cíli – svrhnout sekulární vládu. Ve filmu sám Azíz vysvětluje
svá fundamentalistická stanoviska, objevují se ale i pohledy do radikálních
škol, kde jsou pákistánští chlapci od raného dětství vychováváni k
jedinému cíli, jímž je džihád. V Pákistánu přitom takových škol
přibývá, protože poskytují nejchudším dětem kompletní zaopatření, a
rodiny je proto ochotně do takových zařízení přivádějí. Lenka
Hrabalová ve svém komentáři k filmu konstatovala, že je v něm zobrazen
známý model společnosti, kde jsou jednak extrémní fundamentalisté,
umírnění muslimové a prostí lidé, kteří na to doplácejí. Lukáš
Lhoťan situaci v Pákistánu zobrazenou ve filmu popsal jako střet dvou
částí společnosti, kde se nijak neprojevuje jasný postoj státu. „Stát
nechává fundamentalismus vzniknout, existovat a expandovat, a ve chvíli, kdy
mu situace přerostla přes únosnou mez, zasahuje násilím a chová se jako
slon v porcelánu, což dokazuje jen jeho bezradnost,“ uvedl k pákistánské
situaci Lukáš Lhoťan.

Na dotaz, zda existuje nějaký optimální model chování státu k radikálům,
Lenka Hrabalová uvedla, že v muslimském světě nezná jedinou vládu, která
by to nějak rozumně zvládala, ale revoluci zatím podle ní nejlépe ustálo
Maroko a Jordánsko, kde vlády nejsou sekulární, ale jsou zčásti postavené
na náboženském principu, a proto mají před lidmi mnohem větší autoritu.
Podle Lukáše Lhoťana je konkrétně v Pákistánu problém v tom, že nejde
jen o otázku extremismu a radikálů, ale hrají tam roli další problémy
jako vysoká porodnost, nedostatek možnosti zlepšit sociální podmínky lidí
a to, že se pak pro početné chudé rodiny stávají náboženské školy
přijatelnou variantou. Upozornil také, že není možné vždy uplatnit jen
evropský pohled. „Už samotný fakt, že jde o problém spojený s islámem,
pro nás v Evropě ztěžuje pochopení situace, protože máme s islámem
relativně novou zkušenost, jde jen o několik desítek let, po něž se zde
tento problém řeší. Například ve zmíněném Maroku a Jordánsku jsou
monarchie a vztah lidí ke králi jiný než třeba v Pákistánu, kde je
republika,“ řekl Lukáš Lhoťan.

V Maroku se radikalizace omezila

Jako příklad poměrně úspěšného řešení problému s radikály Lenka
Hrabalová popsala postup marockého krále. „V Maroku král vyřešil boj s
radikalismem tak, že v první fázi udělal razie, zatkl tisíce lidí a lze
zjednodušeně říct, že kdo měl na ulici tradiční oblečení, šel
automaticky do vězení. Bylo to kritizováno jako represe, ale podařilo se mu
– i díky tomu, jak se k zatčeným choval – že nakonec radikálové,
kteří původně kázali proti němu a označovali jej za syna ďábla, dnes
kážou v jeho jménu a jsou jeho zastánci,“ uvedla arabistka Hrabalová.
Maroko dnes podle ní funguje i jako inspirace pro jiné země, kde je islám
výrazným náboženstvím, zejména v Africe. Mnohé africké země si
objednávají školení svých náboženských představitelů v Maroku, kde
tráví v náboženských školách dva roky a pak se vracejí do vlasti;
například Mali, Guinea, Nigérie, Pobřeží slonoviny nebo Keňa mají zájem
situaci s radikálním islámem řešit tímto způsobem.

Se zmínkou o represích padla otázka, zda i přes úspěchy s bojem s
radikalismem přece jen není problémem porušování lidských práv to, že
násilí proti radikálům plodí opět násilí. Lukáš Lhoťan připustil,
že jde o velmi kontroverzní otázku, je ale podle něj vůbec sporné, jestli
ve zradikalizovaných společnostech vůbec existuje řešení, které by
lidská práva neporušovalo. „Kvůli sociálním podmínkám a radikální
ideologii je bohužel těžké s problémem bojovat bez represivních metod.
Pokud by šlo o malou skupinu několika jedinců, je represe až poslední
varianta, ale v případě státu, kde geometrickou řadou narůstá počet
stoupenců fundamentálního směru islámu, je umírněná reakce
problematická. Jde totiž o otázku střetu mezi snahou o liberální reformu v
islámu a fundamentalisty, kteří tvrdí, že se chtějí držet doslovného
významu Koránu,“ řekl Lukáš Lhoťan. V tomto ideologickém střetu podle
něj zatím ti umírnění vždy s radikály prohráli. Problém je v tradici
ideologizace, už nejbližší Mohamedovi příbuzní se začali navzájem v
boji o moc zabíjet a museli to ospravedlnit tím, že tvrdili, jak jejich
odpůrci zradili Mohameda. To dnes způsobuje, že největší obětí
islámského terorismu jsou muslimové. V Pákistánu je problém v tom, že se
ve společnosti vytvořily dva tábory a žádný z nich není schopen
přistoupit na jakýkoli kompromis, takže je otázka, jestli bez nějakého
porušení lidských práv lze situaci vůbec vyřešit.

Bez násilí se proti radikálům postupuje těžko

V debatě padla i otázka, jak může působit proti radikalizaci vzdělávání.
Podle Lenky Hrabalové to je rozhodně dobrá cesta a určitě je dobré imámy
v islámských církevních školách v Pákistánu (medresách) a učitele
vyškolené v Saúdské Arábii nahradit těmi, kdo představují umírněný
islám. „Zásadní věc je ale práce se zanedbanými regiony, dokud budou
chudí a zoufalí, budou k radikalismu inklinovat. Negativním příkladem je
severní Mali, kde vláda na oblast zapomněla, rozmohla se tam chudoba a hlad
– a pak přišla al-Káida, postavila tam nemocnice, silnice a poslala pár
učitelů, kteří lidi zpracovali tak, že to vedlo k náboženské revoluci.
Tyto regiony potřebují pozornost jak od své vlády, tak od mezinárodních
organizací, stačí přitom pár lidí, kteří dokáží udělat velké změny,“
uvedla k řešení Lenka Hrabalová.

Lukáš Lhoťan by podle svých slov nebyl tak optimistický. Jakmile totiž
někde zakoření skupina fundamentálních muslimů, je velmi těžké ji
porazit jinak než, že se zasáhne násilně a poruší se tím lidská práva.
„První, co radikálové začnou dělat, je propaganda, která tvrdí, že
jakékoli odchýlení od směru, který definovali, je snaha nevěřících
zničit islám. Ono zní hezky, když se v Evropě řekne, že by se měli
fundamentalisté odstranit a nahradit umírněnými muslimy. Je ale otázka,
nakolik by prostředí řadových věřících toto akceptovalo, pro ně by to
totiž už mohlo podle fundamentalistického pohledu znamenat snahu změnit
jejich pravý výklad islámu. Velkou otázkou tedy je, jak to vůbec provést
– z jedné strany je náš problém radikální ideologie, z druhé jsou jím
ti lidé, kteří jí věří,“ řekl arabista Lhoťan. Je podle něj vždy
třeba zajistit, aby radikálové nemohli páchat další škody a tady je
jedinou variantou represivní režim, který tyto lidi přijatelným způsobem
izoluje. Má přitom dvě možnosti – buď se je snaží přesvědčit, že to,
v co věří, je špatné, nebo je izoluje, aby to nemohli šířit. „Při
počtu radikálů v Pákistánské populaci by se to bez detenčních táborů
nedalo realizovat. Vláda je proto v koncích, protože vidí, že bez represí
a porušení lidských práv radikalizaci nezastaví, na druhou stranu ví, že
ji to dostane do centra kritiky ze Západu. Z jeho strany je snadné kritizovat
porušování lidských práv, protože to tady nikoho nic nestojí, ale vláda
v Pákistánu stojí před otázkou, co má s radikály dělat. Otázek a
komplikací je mnoho,“ konstatoval Lukáš Lhoťan.
