Tereza Spencerová: Vy, co nechcete islámskou Evropu... Víte, co vám Brusel
chystá? Už nemohu hájit EU. Budou se držet koryt, až díky nim Kotleba a
spol. zvítězí

OKNO DO SVĚTA TEREZY SPENCEROVÉ Uvědomujete si, že občanů Turecka je
mnohem víc než syrských uprchlíků? A že jsou mnohem radikálnější?
Táže se odpůrců islamizace Evropy analytička a editorka Literárních novin
Tereza Spencerová. Ta ve svém pravidelném shrnutí týdenních událostí
poukazuje i na to, jak současní evropští "pseudopolitici" vlastně
vyrábějí jedince, jako je Marian Kotleba. Nemohlo chybět ani téma
rozdělení či federalizace Sýrie.

Klid zbraní v Sýrii zatím „drží“. Nicméně probleskují zprávy o
excesech ruské a syrské armády. Již jste psala o možnosti rozdělení
Sýrie či její federalizace. Čili: Rozdělit, federalizovat? Který ze
zásadních hráčů je „za“ kterou variantu?

Ano, „ukončení nepřátelských akcí“ drží, což je na jednu stranu
poměrně překvapivé, ale na druhou stranu lze tento stav nejspíš vysvětlit
tím, že mnohé protivládní skupiny jsou už po pěti letech bojů
vyčerpané, vidina teoretického vítězství proti Asadovi se jim vzdaluje a
navíc je Rusko postavilo před jednoduchou volbu: buď se k příměří a
politickému procesu přidáte, nebo zemřete. A tajná analýza NATO, jejíž
části před pár dny zveřejnil německý Focus, uvádí, že ruské
bombardování je „přesné a efektivní“. A mimochodem, NATO se ve svém
interním dokumentu o žádných ruských excesech typu bombardování nemocnic
nebo zabíjení civilistů vůbec nezmiňuje. Asi nejsou tak značné, aby
stály za řeč, tím spíš, že NATO také nemá zrovna čisté „skóre“.
Aniž bych se snažila cokoli bagatelizovat, je dohledatelné, že většinu
zpráv o ruských zločinech na civilním obyvatelstvu vypouštějí do světa
různé, většinou exilové syrské skupiny, které tak ze všeho nejvíc
chtějí světu připomenout, že ještě vůbec existují. Vývoj na bojišti,
který syrská armáda se svými spojenci a ruskou vzdušnou podporou v
posledních měsících jasně zvrátila ve svůj prospěch, a souběžný
diplomatický postup Ruska a USA totiž z těchto kdysi protežovaných sil
udělal naprosto zbytné přívěsky.

A s tím souvisí i otázka federalizace Sýrie – teoreticky by se země měla
rozdělit na Asadovu „multikulti“ část, dále na Kurdistán a východní
pouštní region by připadl jakémusi nábožensky radikálnímu „Sunnistánu“.
Jako první tento nápad nadhodil americký ministr zahraničí John Kerry,
ovšem jen jako pohrůžku pro případ, že by se „mírový proces“
neodvíjel podle představ Washingtonu a Moskvy. Syrští Kurdové vidinu svého
vlastního státu okamžitě uvítali, ale zůstali v tomto ohledu sami. Rusko
totiž znovu zopakovalo velkoryse znějící mantru o tom, že si „o
budoucnosti Sýrie musejí rozhodnout sami Syřané“, což lze na pohled
překládat jako „neříkám tak, ani tak“, ale důležité je uvědomit,
že si nenechají situaci vymknout kontrole, takže „na jejich slova beztak
dojde“. Důležitější ale byla ovšem reakce Íránu a Turecka – oba
státy v syrské válce sice stojí ostře proti sobě, oba ale mají vlastní
kurdské menšiny a oba mají obavy, co by u nich doma vznik syrského
Kurdistánu vyvolal. A tak, bez ohledu na nepřátelství v Sýrii, zajel
turecký premiér do Teheránu, odkud spolu s tamním prezidentem společně do
Washingtonu i Moskvy jen tak „pro jistotu“ vzkázali, že se Sýrie nijak
parcelovat nebude a že zůstane jednotným státem. Bonmot praví, že Turecko
není tak velké, aby dokázalo pohnout světem, ale není ani tak malé, aby
těm velkým nedokázalo zkazit hru. A když se spojí s další regionální
mocností, jakou Írán bezpochyby je, stojí všichni případní plánovači
rozdělování Sýrie před velkou a možná i nepřekonatelnou překážkou.
Tudíž, osobně soudím, že nápad s federalizací zůstane ve fázi nápadu.
Přitom jsem si ale takřka jistá, že problém syrského Kurdistánu nějak
formálně vyřešen bude. Představuji si nějaký kompromis, který bude
přijatelný jak pro Turky a Íránce, tak především i pro Kurdy. Čili, po
této válce se Kurdové k předválečnému „bezprizornímu“ stavu už
nevrátí.

Summit EU a Turecka přinesl črty řešení, jež sice podporuje většina
zemí Unie, ale která zároveň přinášejí kritiku ze dvou stran: Jedna
strana tvrdí, že EU je vůči Turecku submisivní a že relokace Syřanů z
Turecka je vlastně uplatnění uprchlických kvót. Druhá strana kritiků zase
tvrdí, že je nehumánní deportovat uprchlíky z Řecka do Turecka, či že je
to dokonce ilegální. Kde je pravda?

O ilegálnosti dohody mezi EU a Tureckem mluví OSN, a té bych věřila –
vždyť by to beztak nebylo poprvé, kdy EU porušuje nejen mezinárodní právo,
ale i své vlastní zákony. Tak proč by nyní nemohla „sáhnout“ do
takové „nadbytečnosti“, jakou je evropská konvence o lidských právech?

Ale vzato obecně ten summit nabídl smutnou podívanou. Turecko v posledních
dnech „zrušilo“ dvě nezávislá média a na demonstranty požadující
svobodu médií a projevu nasadilo slzný plyn, policie v Istanbulu gumovými
projektily rozehnala demonstraci u příležitosti MDŽ, pohraničníci podle
Amnesty International „každý den“ střílejí do syrských. uprchlíků a
k tomu všemu Ankara nejenže podporuje Daeš v Sýrii, ale vede i otevřenou
válku proti svým kurdským občanům, 250 tisíc z nich už muselo uprchnout
ze svých domovů a jsou vnitřními uprchlíky, a mladá kurdská generace se
adekvátně radikalizuje, takže se namísto řešení problému zadělává jen
na problém ještě větší. A Unie na takový stát – namísto uvalení
sankcí – přenáší migrační problém, dává za to Turecku miliardy, ale
hlavně slibuje bezvízový styk ještě do léta a do budoucna i vstup do EU.

Přitom se dohodli třebas na tom – Iráčany nebo Afghánce „nebrat“,
protože tam se asi „nebojuje“. To ještě chápu, bojují tam přece naše
okupační jednotky, a tak je trapné přijímat uprchlíky, kteří utíkají z
námi „demokratizovaných“ zemí. Ale pak si plácli i na to, že za
každého Syřana, který bude z řeckých ostrovů vrácen do Turecka, bude
jiný Syřan přemístěn z Turecka do členských států EU. Komu to dává
smysl, ať se přihlásí.

A to ani nemluvím o tom, že zatímco se všichni zaklínají, že nechtějí
islámskou Evropu, vstup Turecka do EU znamená – přinejmenším podle
výsledků tamních posledních voleb, v nichž muslimskobratrského Erdogana
podpořila polovina obyvatel – že se občany EU stane asi tak pětatřicet
milionů muslimů, kteří jsou nejen mnohem početnější, než syrská
migrační vlna, ale především v průměru mnohem radikálnější než
většina Syřanů…

Konečný souhlas s touto podivnou dohodou byl naštěstí ponechán až na
summit EU v půli března a s ohledem na očekávanou vlnu námitek nelze už
nyní předjímat, jak vše dopadne, ale po téhle ukázce evropské (vlastně
německé) „diplomacie“, která stále tvrdší turecké diktatuře plní
vše, co jí na očích vidí, se tak nějak nedostává slov. Vůbec se nebudu
divit, když současné „politické elity“ a jimi linkovaná evropská
budoucnost přiměje některé lidi k občanské neposlušnosti. Ten pocit, že
Evropa ve skutečnosti nemá žádné vedení, kterého by si člověk vážil a
akceptoval by ho, je čím dál silnější, a vyvázat se z poslušnosti vůči
„elitám“ může být pro mnohé logické a odůvodnitelné.

Na Slovensku proběhly parlamentní volby, ve kterých se dostalo do parlamentu
osm stran, včetně Kotlebových národovců, kteří jsou označováni za
fašisty. Většina stran je víceméně euroskeptická, strany pravicového
euro-mainstreamu propadly. Co to vypovídá nejen o Slovensku, ale o celé
Evropě? O přeskládávání politického spektra. I ministr Chovanec řekl,
že pokud běžné strany nepřesvědčí lidi, že mají řešení třeba na
uprchlickou krizi, obrátí se volič jinam...

To je vlastně pokračování předchozí otázky, ovšem už převedené do
praxe. Tak zvané „proevropské“ strany propadnout musely, protože „proevropanství“
dnes v politickém kontextu není žádná hodnota, ale jen slepá loajalita
vůči Bruselu a touha dostat pohlazení od tamního establishmentu. Z toho
jasně vyplývá, že „Evropa“, míněno byrokratický Brusel ovládaný
nikým nevolenými, ale zato spoustou pravomocí oplývajícími lidmi, opravdu
dokáže okouzlit už jen ty, kteří si zvykli na život v grantovém světě
za zrcadlem, nebo se chtějí do Bruselu, tedy k lizu, dostat sami.

Aby to ale nevyznělo špatně – já jsem osobně pro jednotnou, velkou a
silnou Evropu, opravdu se mi nelíbí návrat k lokálním nacionalismům,
které v globalizovaném světě vypadají tak nějak maloměšťácky a nějak
hůř se v nich dýchá. Zároveň ale nemám po ruce žádný argument, který
by EU v její současné podobě obhájil. Tím míním argument, který by
obstál v seriózní diskusi a za který bych se sama nemusela před sebou
stydět.

Ficův Smer sice dosáhl Pyrrhova vítězství, parlamentní počty jsou
složité, ale tak nějak vypadá nálada ve společnosti, a to nejen té
slovenské. Můžeme se nad tím rozčilovat, můžeme lomit rukama, někdo
může vytáhnout i červenou kartu, ale nic se tím nezmění. Přesněji,
realitu světa tím změnit nemůžeme, protože procesy, které k tomu
výsledku vedly, nejsou ze včerejška a je jasné, že je nelze zvrátit ze dne
na den. A nelze je zvrátit už jen proto, že v Evropě není žádný
viditelný státník s jasnou vizí, jen houf pseudopolitiků, kteří svou
práci berou jako kdyby za přepážkou na poště jen štemplovali balíky. Z
Bruselu nebo Berlína.

A jen poznámku k „fašistovi“ Kotlebovi. Nevím to jistě, ale
předpokládám, že i na Slovensku mají nějaký zákon zakazující propagaci
komunismu a nacismu, takže když byl Kotleba řádně zaregistrován, byl
zvolen županem a nyní se dopracoval až do parlamentu, teoreticky vzato
žádný nácek není. Nemusím s ním souhlasit, ale musím akceptovat, že
určitá – a čím dál větší – část spoluobčanů smýšlí jako on.
Jde z toho hrůza, ale Kotleba „nespadl z oblakov“, je jen výsledkem
dosavadního vývoje uvnitř EU.

Já samozřejmě vím, že za všechno může Putin. Ale kdyby si naši
současní politici někdy třeba večer udělali doma čas, sami sobě
přiznali, čím vším přispěli k tomu, že se do parlamentu dostávají „Kotlebové“,
a pak v sobě ještě našli i sílu zkusit něco napravit, bylo by to moc fajn.
Obávám se ale, že je touha po moci (a tím pádem i penězích) udrží u
koryta až do doby, kdy sami svým konáním umožní „Kotlebům“ do
parlamentů nejen proklouznout, ale rovnou je i ovládnout.

Když jsme u těch voleb: Anne Applebaumová, publicistka a manželka polského
exministra zahraničí Sikorského, tvrdí, že Evropa je jen několik voleb (ve
smyslu „elections“) od konce EU. Brexit by vyvolal vlnu odchodů z Unie a
oslabil vazbu na USA. Vítězství Trumpa by znamenalo konec angažování USA v
Evropě. Vítězství Le Penové by rozbilo jednotný evropský trh. A nad
vším se přitom vznáší stín Putina, který touží po rozdělené Evropě.
Do jaké míry je to pravda a co soudíte o těchto zděšených článcích,
které se rodí jako houby po dešti?

Jejda, paní Applebaumová. Prabába Evropských hodnot a podobných
myšlenkových gigantů, která se bojí, že by Trump chtěl povznášet USA a
ubral by tím na válčení ve světě a na dalším udržování Bruselu coby
amerického podkoního. Ta kdyby neměla Putina, musela by si ho vymyslet.
Osobně mi už hezkých pár let připadá zbytečné ji vůbec číst, ale
když jinak nedáte…

V první otázce jsem zmínila odpor Turecka a Íránu k rozpadu Sýrie. A teď
dodám, že analýzy z obou zemí upozorňují mimo jiné na fakt, že
rozdrobená Sýrie by oběma velmi zkomplikovala jejich regionální plány a
vlivy. Turecko i Írán vědí, že čím víc „zajíců“ by najednou museli
„honit“, tím složitější by pro ně vše bylo. Zcela adekvátně tento
argument platí pro Rusko a jeho údajnou snahu rozdrolit Evropu, jak je
Putinovi neustále podsouváno. Proč by chtěl mít radši „pytel blech“
než solidního partnera, který by byl pro Rusko velikostí i významem
zajímavý a mluvil by navíc i jedním hlasem? Stačí se podívat na vztahy
mezi USA a Ruskem, jak fungují shody a neshody, a vcelku snadno zjistíte, že
i v dobách krizí a nevraživosti jsou s to se domluvit. Roztříštěná a
nečitelná Evropa by pro Kreml byla zbytečným problémem navíc.

Co se týče Národní fronty Marine Le Penové má nejspíš paní Anne pravdu.
Tato síla se z hlediska zaběhnutých pravidel, o nichž se ve slušné
společnosti už ani nesmí přemýšlet, chová nestandardně. Ale přitom se v
průběhu času i mění. Využila například toho, že tak zvaná levice zcela
zapomněla na pracující a soustředí se jen na dobrý život pro koncerny a
jejich monopoly, a tak se chopila zájmů zrazených dělníků. A na ně
například dopadají i protiruské sankce. Ano, pokud Marine Le Penová jednou
vyhraje, hodně věcí se změní. Pro současné „elity“ je ale
nepříjemná hlavně skutečnost, že se mnohé – jen mnohé – vrátí k
normálu, ke zdravému selskému rozumu, čímž se odhalí jejich
zhůvěřilost v plné nahotě. Pro ostatní je tu samozřejmě i nepříjemný
„dovětek“ o návratu k nahnědlému nenormálu.

A ano, je jasné, že by brexit mohl vyvolat dominový efekt. Svým způsobem se
o totéž „hrálo“ už v případě Řecka – grexit byl reálný, ale pak
se všichni zalekli možnosti, co by se stalo, kdyby Řecko odchod z EU nejen
přežilo, ale třeba s čínskými a jinými investicemi na tom během pár let
dokonce i vydělalo. Takže se žádný grexit konat nesměl. A nekonal. Nikdo
nechtěl v praxi vyzkoušet, jestli opravdu platí „opustíš-li mne, zahyneš“.

Přitom mám pocit, že to, co paní Applebaumová podsouvá Rusku, tedy
rozhádání Evropy, platí přitom i pro USA. Stačí se podívat na smlouvu
TTIP se všemi jejími paragrafy, které vydávají Evropu v plen nadnárodním
korporacím. Silná a sebevědomá EU by jejich atak ustála, ale rozdrolená
bude snadnou kořistí. Mám za to, že až znění smlouvy vejde ve známost,
zdejší „proevropské“ strany přestanou pro mnoho lidí fakticky existovat.

Donald Trump stále „jede“. Ale je zde možnost, že volební
republikánský konvent, kam se sjedou nyní volení delegáti, nakonec prostě
„cukne“, Trumpa na základě tlaku lídrů Republikánské strany jednoduše
nezvolí... A jak píše komentátor Jan Macháček, na nezávislou kandidaturu
Trump peníze nemá. Přičemž by samozřejmě drtivě vyhráli demokraté. Je
to reálný scénář? Jak pozorujete nechuť, se kterou republikánské vedení
odmítá vedoucího kandidáta stranických příznivců?

Víte, přiznám se, že nesleduji americké volby nijak soustavně – nechci
si tím zabít jeden rok svého života. A odsud z Prahy je mi navíc vcelku
jedno, kdo tam s kým v tom a tom dnu v tom a tom týdnu toho kterého měsíce
proti komu útočí, kuje pikle, co kdo bude s kým dělat v létě, natož na
podzim… a tak podobně. Ať si to dosytnosti užijí Američané, nebo ti,
kteří si myslí, že je každodenní mudrování o tom už zcela
nedemokratickém volebním cirkusu nějakým zásadním příspěvkem pro
lidstvo. Mně bude bohatě stačit konečný výsledek. Takže na vaši otázku
odpovědět neumím. I´m sorry.

Ale když jsme u toho, opravdu mě v týdnu na vašem serveru pobavila paní
Langšádlová, která vyjádřila „zděšení“ nad tím, že Trump prý
americkou „společnost mimořádně radikalizuje a v politice se neorientuje“.
A protože se paní Langšádlová v politice očividně „orientuje“,
prohlásila: „Demokratické síly v Evropě, ať už pravicové, nebo
levicové, které jsou si vědomy, že liberální demokracie možná má
nedostatky, ale. pořád je to to nejlepší, co máme, se musí soustředit na
udržení současného systému.“ Ví, že se systém pod návalem vnitřních
rozporů i vnějších tlaků hroutí, kroky k jeho záchraně nenabízí, ví
jen, že je třeba ho udržet, protože lepší prý nemáme. S podobně
bezobsažnými projevy obhajujícími čím dál méně funkční a čím dál
více virtuální systém se to různým „Kotlebům“ sílí snadno.

Podle Cyrila Svobody je téměř jisté, že Vladimir Putin bude i v dalším
volebním období ruským prezidentem. Registrujete vůbec aktivity „mimosystémové“
ruské opozice? A mimochodem – probleskují zprávy o tom, že Putina
začínají zlobit i dosud „systémově opoziční“ komunisté. Jejich
mladší ročníky brojí proti zkorumpovanosti kremelských struktur a
získávají půdu pod nohama. Má se Západ místo Putina začít bát ruských
komunistů? Často slýcháváme od odpůrců Ruska, že „otázkou je, co
přijde po Putinovi...“

Když pan Svoboda říká, že Putin vyhraje další volby, tak mu věřím,
protože jsem průzkumy popularity v Rusku četla také. Tamní Západem
podporovaná „liberální“ opozice se nedávno spojila do jednoho proudu, a
díky tomu dohromady nabrala už pět procent „volební podpory“. Takže ano,
západní mainstream si jejích slov, prohlášení a akcí všímat bude, ale
ruská veřejnost nikoli, což je pro tamní realitu důležitější. A co se
týče mladých komunistů, kteří brojí proti korupci? Korupce je věčná,
byla vždy a bude všude, některé společnosti ji umí v lepším případě
potlačit, ale i to jsou jen výjimky. A Rusko – potažmo Sovětský svaz –
bylo vždy na korupci, nepotismu a konexích svým způsobem založené.
Nevěřím, že na tom nějaké hnutí „zapálených komsomolců“ dokáže
něco změnit. A nevěřím, že by Rusové, kteří přece jen znají situaci
nejlépe a dávno se v ní naučili žít, ve větší míře sedli na vějičku
„boje proti korupci“. Zas tak naivní asi nejsou, tím spíš, že podle
zmíněných průzkumů jim větší starosti dělá třebas „hrozba ze
Západu“. Je vcelku jedno, jestli je to hrozba reálná, nebo mediálně
našlehaná, ale za takové situace se korupce v každém případě nemusí
jevit jako nějak naléhavý problém.

Přijede čínský prezident. Zeman ho pozve do Lán. Hlavní město Praha
uznalo existenci jediné Číny. Zastánci Tibetu budou vyvěšovat vlajky.
Uzavřou se kontrakty za miliardy. Představuje něco z toho problém?

Osobně v ničem z toho problém nevidím. Pokud k nám čínský prezident
přiveze investice, tak jedině dobře, protože Západ nám mezitím tak nějak
finančně „vysychá“. A pokud proti takovému navýšení počtu
pracovních míst bude někdo protestovat, tak proč ne. Máme snad stále
ještě demokracii. Aspoň se znovu ukáže, že ideologická zaslepenost
některých lidí u nás je na úrovni ideologické zaslepenosti komunistů z
padesátých let minulého století. „Radši budeme hladovět, než tady
vítat Číňana, který utlačuje Tibet!“ Jasně, lidé, kteří budou
protestovat, nebudou z těch, kdo by se bál o to, z čeho zaplatí nájem,
čili nebudou to ti, kdo pracují rukama a každý den někde ve fabrice. Ale z
obecného hlediska to bude jen takové štěkání na karavanu, co prostě
táhne dál… A mimochodem, většina případných protestů se povede pod
vlajkou svobodného Tibetu. Myslíte, že ti lidé budou stejně zásadoví,
kdyby přišla řeč na izraelskou okupaci Palestiny? Jistě že ne. Výběroví
bojovníci za výběrovou svobodu.

A na závěr tradiční otázka: Co bychom měli v nejbližší době rozhodně
sledovat?

Osobně bych největší zájem upřela na jednání mezi EU a Tureckem o
uprchlících. Není to totiž „jen“ nechutné handlování o osudu stovek
tisíc migrujících lidí, ale ve skutečnosti i o budoucnosti Evropy jako
takové.
