EU a NATO tady nemusí být na věčné časy. A Němci nemají právo se takhle
chovat, jde přímo k věci generál Šándor

ROZHOVOR Bývalý náčelník Vojenské zpravodajské služby generál Andor
Šándor hodnotí úspěšné zapojení ruského letectva do syrského konfliktu
i důsledky, které má migrační krize na Evropskou unii. Kritizuje
nepředvídatelnost a chování německé politiky bez ohledu na to, co
říkají ostatní členské země Evropské unie. „Tak by se největší a
nejsilnější země neměla chovat, neměla by preferovat vlastní zájmy,
neměla by měnit pravidla, která jsou dána pro všechny země, jen proto, že
je to Německo,“ prohlásil uznávaný odborník na otázky bezpečnosti v
rozhovoru pro ParlamentníListy.cz.

Překvapilo vás, že Rusko opouští na příkaz prezidenta Vladimira Putina
Sýrii, nebo jste to čekal? Do Ruska se má vrátit velká část leteckých
sil nasazených v Sýrii, zůstane tam podle ruských zdrojů jen asi tisíc
členů vojenského personálu a systém protiletadlové obrany na dvou
syrských základnách.

To muselo překvapit každého, když Rusové ohlásili stažení svých
jednotek a Putin prohlásil, že svých cílů dosáhli. Myslím, že to muselo
být všeobecné překvapení, a kdo tvrdí, že to tušil, musí si podle mne
vymýšlet, protože tomu, že se Rusko k takovému kroku odhodlá, nic
nenasvědčovalo, alespoň podle informací, které jsme měli k dispozici.

Jak si tento krok vysvětlujete? Skutečně je důvodem stažení většiny sil
ruského letectva ze Sýrie, že „ruská armáda splnila základní uložený
úkol“, jak prohlásil ruský prezident, přestože válečný konflikt stále
pokračuje?

Myslím, že těch důvodů, proč se Rusové částečně stáhli, je několik.
Za prvé ten, že probombardovali cestu syrskému prezidentovi Bašáru Asádovi
na mírová jednání, takže je v zásadě v mnohem lepší vyjednávací
pozici, než byl před tím, co Rusko vstoupilo do tohoto konfliktu. O tom není
pochyb. Za druhé: tím, že Rusko ohlásilo, že nebude bombardovat, já
nepoužívám výraz umírněnou syrskou opozici, ale že již nebude
bombardovat syrskou opozici, ale pouze Islámský stát a an-Nusru (syrská
odnož al-Káidy – pozn. red.), podpořili zcela nepochybně chuť syrské
opozice ukončit válku, protože to je také v zájmu Ruska, aby se válka v
Sýrii ukončila. Třetí věc je, že Rusko přišlo s diplomatickou
iniciativou, která zcela nepochybně byla konzultována a sladěna s postojem
Bašára Asada. Za čtvrté, Rusko demonstrovalo touto operací, že je schopno
nasadit především své letectvo jak na taktické, tak strategické úrovni, a
potvrdilo si v praxi, že je schopno pozemní cíle ničit efektivně. Navíc
mělo výhodu ve srovnání s Američany, kteří létají ze základen, které
jsou podstatně dál, než je Islámský stát. Rusko létalo ze základen v
Sýrii, takže jejich efektivita bombardování s počtem letounů, který byl
připraven, byla vyšší než efektivita amerického bombardování vzhledem k
podstatně větší vzdálenosti, z které létali Američané. Já neumím
říci, zda Rusové bombardovali brutálně, to znamená, že si nedělali
žádné starosti, jestli budou při tom zabíjeni i obyčejní civilisté. Jen
vím, že každé bombardování je brutální, protože pokud se bombardují
vojenské cíle v blízkosti lidských obydlí, vždycky to odnesou nevinní
lidé. Zároveň Rusko demonstrovalo potencionálním zájemcům, že má
špičkovou leteckou techniku, to znamená vrtulníky MI-28, což je nějaká
protiváha amerického Apache, a Kamovy 52, které jsou velmi kvalitní
vrtulníky, samozřejmě také letouny SU 35 a další, a že tato technika
obstála i při nasazení v boji. Takže to je pro ně další pozitivní efekt
z celé operace. A současně mají vytvořeno předpolí pro to, aby se kdykoli,
když si to situace vyžádá, mohli vrátit k větší formě bombardování. A
je evidentní, že celým svým angažmá dávají najevo Američanům, že by
také jako Rusové měli dosáhnout většího úspěchu, a to pokud jde o
likvidaci Islámského státu.

Takže celkově bylo pro Rusko zapojení do válečného konfliktu v Sýrii
úspěšné, proto ho mohli předčasně ukončit?

Nepochybně. Oni si zajistili základnu v Tartúsu a v Latakíji, o tu by mohli
pádem Bašára Asada přijít. Řekněme si na rovinu, že Bašár Asad není
ten, koho by milovali, je to prostě jen spojenec z rozumu, nikoli z lásky, ale
tím si zajistili svoji vojenskou přítomnost, protože na rozdíl od
Spojených států amerických, které mají asi čtyři sta základen mimo svá
území po světě, Rusové mají námořní jednu, a to je Tartús. Druhá věc
je, že vstoupili poměrně robustně na mezinárodní scénu, vstoupili
poměrně robustně do konfliktu a podařilo se jim přece jen udělat taková
opatření, byť se to nelíbí těm, kteří jsou proti Bašáru Asadovi, na
eliminaci velké části syrské opozice. To, že bombardovali všechny
opoziční skupiny, které Asad jednotně nazývá teroristy, nemůže nikoho
překvapit, protože Bašár Asad prostě pozval Putina, aby mu pomohl, proto
pro Putina nebyl žádný důvod rozlišovat mezi Islámským státem, an-Nusrou
nebo Svobodnou syrskou armádou apod. Podle mne svým způsobem Rusové trochu
nachytali i Spojené státy americké, které se v tom konfliktu příliš
neangažovaly, kromě letecké operace nevyvíjely žádné velké úsilí, aby
se situace zklidnila. Myslím, že to se Rusům povedlo, určitě si zvedli
národní sebevědomí, říkají si, jsme dobří, umíme to. A pomohli si i v
tom, jak už jsem uvedl, že ukázali potencionálním kupcům, že jejich
zbraně jsou kvalitní, prověřené v bojové činnosti. A to, že obstály v
bojové činnosti, nepochybně zvyšuje zájem odběratelů o jejich zbraně a
nemají jich málo.

Může odchod Ruska ze Sýrie a ujištění, že nebude bombardovat syrskou
opozici, přiblížit konec konfliktu v Sýrii?

To nevím, to bude velmi složité. Samozřejmě otázka je, jakým způsobem se
tam celý problém bude obchodovat. Bašár Asad na začátku jednání v
Ženevě, a je mi jasné, že to měl prokonzultováno s Rusy, řekl, že jsou
dvě podmínky, přes které se nejde: jeho okamžitý odchod a federalizace
nebo jakékoli dělení Sýrie. Je otázka, na co budou ochotny různé skupiny,
kterých je tam hodně a které mají různé zájmy, přistoupit a jak na to
budou reagovat. A zároveň celou věc budou komplikovat syrští Kurdové,
kteří chtějí mít nějakou autonomii a zřejmě ji vyhlásí i přes odpor
Turecka a Sýrie. Ale zda jsme na cestě, která už skutečně povede k
ukončení konfliktu, nevím, protože máme příměří, které se stejně
porušuje, a navíc tu pořád ještě máme tři hráče, kteří nejsou
účastníky rozhovorů. To jsou zmínění Kurdi, o kterých jsem mluvil, ale i
Islámský stát a Džabhat an-Nusra. A zatím Islámský stát bojuje proti
Džabhat an-Nusra. To je otázka, u níž neumím předvídat, jak se v těch
zmíněných okolnostech budou koalice dál vyvíjet, protože tam je to opravdu
velmi složité a vztahy se mezi různými opozičními skupinami v čase mění,
takže neumím předjímat, jestli už jsme na začátku konce toho konfliktu.
Bylo by dobře, kdyby to tak bylo, ale nejsem si tím vůbec jist.

S konfliktem v Sýrii souvisí i migrace do Evropy, i když běženci
nepocházejí jen z této oblasti zmítané válkou. Věříte, že příliv
migrace do evropských zemí se zmírní, když byla uzavřena dohoda Evropské
unie s Tureckem o vracení uprchlíků?

Myslím, že německá kancléřka Angela Merkelová vsadila celou svou
politickou váhu právě na dohodu s Tureckem, o jejímž naplnění se dá
velmi vážně pochybovat. I stanovený počet – sedmdesát dva tisíc
přerozdělených uprchlíků – je číslo, které nemůže být dostatečné.
Řada států bude mít také problémy s bezvízovým stykem pro Turecko, byť
tu smlouvu teď podepsaly. Jsou tam podmínky, které musí naplnit Turecko.
Obávám se, že v tuto chvíli tahá za delší kus provazu turecký prezident
Erdogan a dává nám to znát. Já sám mám problém v tom, aby Turecko bylo
takto odměněno za to, jak dlouhodobě, minimálně skrytě, podporovalo
Islámský stát, čile s ním obchodovalo. Myslím, že Turecko by mělo být
mnohem více na naší straně. I když je členem NATO, má mnohem blíž k
Rijádu než k Paříži nebo Londýnu. Nejsem si jist, že Turecko s námi
hraje úplně rovnou a férovou hru. Nechci úplně říci, že se snaží
Evropskou unii vydírat, ale zcela nepochybně k tomu významu to nemá daleko.
Jsem zvědav, jak Turci uznají Kypr, což je součást dohody, jsem zvědav,
jak se budou rozvíjet turecko-řecké vztahy, tam budou muset kooperovat. A
hlavně nevím, co bude dělat Angela Merkelová, když to nevyjde, když
vsadila všechno na tuto kartu, a zároveň se obávám toho, aby Německo
nepokračovalo v tom, co dělá. Je nepředvídatelné a mění pravidla hry,
když se mu to hodí, bez ohledu na to, co říkají ostatní členské země.
Tak by se největší a nejsilnější země neměla chovat, neměla by
preferovat vlastní zájmy, neměla by měnit pravidla, která jsou dána pro
všechny země, jen proto, že je to Německo.

Migrační krize vyvolává v Evropské unii velké napětí, protože – jak
jste řekl – některé země hájí spíš vlastní než společné zájmy,
tlačí nebo dokonce vydírají členské státy, které s nimi nesouhlasí, a
všichni jsou dnes závislí na nespolehlivém Turecku a Řecku. Mohou takové
vztahy udržet Evropskou unii, která byla založena na rovnosti všech členů?

O tom, že se integrační proces může vážně narušit, nepochybují ani ti
největší evropští eurohujeři a eurooptimisté. To je prostě evidentní.
Na druhou stranu to není první krize, kterou by Evropská unie procházela.
Ale tato má bohužel velký dopad na řadu států, které nejsou schopny
najít společnou řeč nejen v otázce migrace, ale nebyly schopny najít
společnou řeč ani v otázce Ukrajiny i v jiných problémech. Skutečně se
nedá vyloučit, že se něco takového může stát. Jedna americká
novinářka napsala: dvoje pokažené volby v Evropě – a může být po
Evropské unii a po Severoatlantické alianci. To se skutečně může stát,
když vidíte, že končí klasické pravolevé dělení politického spektra,
na jedné straně sociální demokracie, na druhé straně nějaké liberální
pravicové strany. Dneska se objevují stále jiné a jiné útvary, buď na
jedno, nebo dvě volební období, ale takové, které si nezakládají na
politické korektnosti a oslovují obavy voličů z toho, jak Evropská unie
není schopna se adekvátně vyrovnat s problémy, které tady jsou. Nechci být
špatným prorokem, ale nikde není psáno, že tu s námi bude Evropská unie
na věčné časy, stejně jako NATO.
