Národ generála Svobodu miloval, občas ale někdo chtěl, aby si střelil
kulku do spánku. S publicistou Čechem o vzestupu a pádu čtvrtého
komunistického prezidenta

ČESKÉ OSMIČKY Stal se rychle jedním z idolů roku 1968, i když před tím o
něm dlouho nebylo slyšet. Třicátého března toho roku byl válečný hrdina
Ludvík Svoboda zvolen prezidentem Československa. Po sovětské invazi chtěl
po vojensku minimalizovat ztráty a zachránit, co se dá, ale stal se z něj
nakonec zlomený muž. Takové závěry plynou z rozhovoru s historickým
publicistou Zdeňkem Čechem.

Původním vzděláním agronom přežil dvě světové války, v nichž se
zúčastnil i těžkých bojů. A přežil je ve velice dobré formě. Jak je to
možné? Byla to zajímavá postava, ročník 1895. Když skončila druhá
světová válka, bylo mu padesát. Proč by to nepřežil? Nicméně je pravda,
že jeho osud byl výjimečný. Bil se u Zborova, u Bachmače, bojoval o
Sokolovo, zúčastnil se vražedného boje o Kyjev a tak dál. Měl prostě
obrovskou kliku. Možná měl i nějaké zranění, ale vůbec se o tom neví.
Když je totiž zraněn vysoký velitel, moc se o tom nemluví, protože je to
pro vojáky demoralizující. Po válce se z něho v srpnu 1945 stal armádní
generál, měl zažité vojenské myšlení. Je to pro politika výhoda?
Přímější myšlení vycházející z osobních zkušeností krizového
charakteru může být výhodou. Ostatně významných politiků, bývalých
vojáků, nebylo tak málo. Například generál Dwight D. Eisenhower, generál
Charles de Gaulle, ale třeba i Winston Churchill, původní profesí voják,
anebo polský maršál Józef Pilsudski.

Publicista Zdeněk Čech Nicméně již v roce 1948 se ministr obrany Svoboda
projevoval jako politik, který na úkor demokracie potáhne spíše s komunisty.
Anebo ne? Armáda má být nepolitická, ale tenkrát se už silně politizovala
ve prospěch komunistů. A Svoboda musel do jisté míry lavírovat s tím, že
mluvil o přátelství se Sovětským svazem. Takže jakým symbolem byl
generál Svoboda v Československu šedesátých let minulého století? Svoboda
byl v dubnu 1950 „odejit“, protože soudruhům nevyhovoval. Choval se totiž
do značné míry jako čestný voják a nikdy nezapomněl, že kdysi byl i
legionářem. Památka T. G. Masaryka byla pro něho svatá. V roce 1950
přednesl ještě Zápotocký projev k Masarykovým nedožitým stým
narozeninám, ale to už bylo poslední zvonění a potom se nad
nekomunistickými prezidenty slehla zem. Oficiálně byli vnímáni jako
exponenti buržoazie a Západu. Svoboda však v roce 1968, když se stal hlavou
státu, musel samozřejmě jako komunista navštívit hroby Gottwalda a
Zápotockého, ale položil i květiny u hrobů Masaryka a Beneše. To žádný
předchozí komunistický prezident neudělal.

Svoboda prožil v padesátých letech krátké věznění a v Sovětském svazu
byl jednou narychlo odsouzen k trestu smrti, což platilo jen pár hodin, než
zafungovaly telefonáty do Moskvy. Pak se prý spolu se svými vězniteli celkem
slušně opil. Z té doby si uchoval zajímavou představu, že vztahy s Rusy
mohou být velmi napjaté, ale člověk se s nimi nakonec vždycky nějak
domluví. To mohlo jistěže hrát svou roli i v jeho jednání v srpnu roku
1968. Nicméně ještě v sedmašedesátém se o něm až na výjimky mlčelo.
Následně se ale začal urychleně hledat nástupce prezidenta Novotného,
kterého semlely dějiny. Kandidátů bylo dost. Mluvilo se o cestovateli
Jiřím Hanzelkovi, jehož měla ráda mládež a část intelektuálů.
Studenti podporovali někdejšího ministra školství Čestmíra Císaře.
Mluvilo se také o předsedovi Akademie věd Františku Šormovi a o politikovi
Josefu Smrkovském. Soudruzi, co měli hlavní slovo, však vymysleli Ludvíka
Svobodu. Bylo mi v té době sedmnáct, takže si to pamatuju. Tehdy se Svoboda
mnoha lidem líbil. Byl to pohledný člověk, hezký starý pán. Ve vojenské
uniformě vypadal dobře. Navíc měl za sebou, jak už jsme zmínili,
nezpochybnitelnou pověst válečného hrdiny... Svoboda byl opravdu někdejší
válečník, což mnoha lidem imponovalo. Byl to skutečný voják. Ne že nosil
uniformu a seděl na „genštábu“ v Dejvicích. Také se bralo v potaz, že
byl hrdinou SSSR. Z hlediska tehdejších soudruhů to tedy byla dobře
promyšlená volba. Ostatně Svoboda se velmi rychle stal jedním z idolů roku
1968.

Sociologické průzkumy, dělané tehdy na překvapivě dobré úrovni, zjistily,
ač to dnes zní neuvěřitelně, že kolem sedmdesáti procent obyvatelstva
podporuje KSČ. Obrodný proces ve státě i státostraně měl prostě své
kouzlo a v čele čtyři hlavní muže. Prvního tajemníka ÚV KSČ Alexandra
Dubčeka, předsedu Národního shromáždění Josefa Smrkovského, předsedu
vlády Oldřicha Černíka a právě prezidenta Svobodu. Veřejnost ovšem
tehdejší situaci vnímala hlavně přes média, která stála na mnohem
reformnějších pozicích, než byl skutečný politický vývoj. Právě to
Rusy velice děsilo a hrálo to do karet jejich „jestřábům“, bojovné
klice, která chtěla našemu „socialismu s lidskou tváří“ zakroutit
krkem. Skutečný poměr sil mezi výše postavenými komunisty mohl být
tenkrát u nás, pokud šlo o reformisty a konzervativce, pořád ještě
vyrovnaný, přičemž nejvíc bylo takřečených centristů. Mediální obraz
ukazoval však na výraznou převahu reformistů, a byl tudíž mimo.

Když došlo strašného dne jedenadvacátého srpna 1968 na lámání chleba a
většina obyvatelstva slyšela už od rána hřmění invazních, tedy
především sovětských letadel a tanků, sehrál Svoboda velmi kladnou úlohu.
Odmítl dělnickorolnickou vládu v čele s Aloisem Indrou, kterou si na své
ambasádě vymysleli Rusové. Chopil se v duchu ústavy řízení státu, tedy
pravomocí zákonného předsedy vlády Černíka, kterého interventi unesli do
SSSR, a kočíroval to celkem výkonně. Myslím ale, že ho ty dramatické
události strašně vyčerpaly, bylo mu už přece jen dvaasedmdesát. Se vším
všudy se už z toho nevzpamatoval. A nakonec aureolu velebeného prezidenta
ztratil... Měl vojenské uvažování. Bitva je prohraná a co je třeba v
takové situaci dělat? Minimalizovat ztráty a zachránit to, co zachránit jde.
Vydal se do Moskvy a chtěl, aby se tam všichni naši unesení politici v čele
s Dubčekem stali součástí československé delegace jednající se Sověty.
Což dokázal. Rusové drželi naše zajaté představitele nejdřív kdesi u
Užhorodu a teprve na Svobodův tlak je dopravili do Moskvy. Tam už ovšem
prezident tlačil na podpis dohody s Rusy. Z Prahy totiž přicházely zprávy,
že nervozita narůstá a že hrozí nebezpečí krvavého konfliktu.

Situace se očividně změnit nedala, asi bylo opravdu třeba minimalizovat
ztráty. Svoboda připomínal, že ve svém životě viděl hory mrtvých a že
je teď nechce znovu vidět v českých ulicích. Všichni nakonec, s výjimkou
Františka Kriegla, přijali Moskevský protokol, jímž uznali obsazení země
vojsky Varšavské smlouvy. Právě tam začala prudce stoupat hvězda do té
doby v Praze nepříliš známého politika Gustáva Husáka. Přesně pochopil,
kam Svoboda míří. Když se pak ale prezident vrátil domů, už to nikdy
nebyl ten odvážný a rozhodný chlap, jak ho všichni chtěli vidět. Pozvolna
se stával politickou figurkou. A nenašel v sobě sílu odstoupit. Možná že
ve stařecké marnivosti ani moc odstoupit nechtěl. Hrad totiž chutná.
Nakonec chudák skončil tak, že ho sesadili z funkce a dožíval až do roku
1979. Faktem ale je, že některým z našich občanů by se v srpnu 1968
líbilo, kdyby Svoboda v určitém momentě vyšel na balkon Pražského hradu v
generálské uniformě, odjistil pistoli a vpálil si na protest proti
okupantům kulku do spánku. Údajně ho o to dokonce jedna občanka žádala!
Odešel by voják, hrála by se státní hymna a čekala by ho po smrti
nehynoucí sláva. Ale životní příběhy takovým způsobem končívají
spíš v románech.

V nakladatelství Daranus, jehož je Zdeněk Čech spolumajitelem, právě
vyšla kniha Případ Kramný – Všechno je jinak. Žádejte ji u svých
knihkupců anebo objednávejte na internetové adrese www.daranus.cz
