Erdogan má ideologii jako Muslimské bratrstvo. Turecko touží vést celý
islámský svět. A ta "demokratická opozice" v Sýrii... Hovoří obeznámený
poslanec Šarapatka

ROZHOVOR Poslanec Milan Šarapatka patří jako bývalý dlouholetý diplomat k
předním znalcům muslimského světa. Toho světa, který se v posledních
letech snaží ovládnout Turecko prezidenta Erdogana. Proto se poslance
Šarapatky ParlamentníListy.cz zeptaly, jak je to s regionálními ambicemi
tureckého vůdce a jak se je daří naplňovat.

V poslední době se hodně mluví o Turecku. Jaké jsou podle vás v
současnosti jeho největší zahraničněpolitické zájmy?

Turecko bylo dlouhé roky vzorným žákem Západu v oblasti Středního
východu. Atatürkovy reformy změnily bývalou osmanskou islámskou velmoc v
sekulární stát, který přejal mnoho z evropského způsobu života. Turecko
se stalo členem NATO a hrází proti expanzi sovětského vlivu na Střední
východ. Klíčovou roli hrála ve vývoji Turecka v té době jeho armáda,
která po desetiletí vyvažovala vliv islámu v turecké společnosti.

Ty doby jsou již dávno pryč. Již přes deset let vládne Turecku islámská
strana AKP v čele s Recepem Erdoganem. Pod jeho vedením se Turecko změnilo v
expanzivní mocnost, která si je vědoma své síly, má druhou nejsilnější
armádu v rámci NATO a v několika posledních letech se jí podařilo vyhrotit
své vztahy prakticky se všemi zeměmi regionu.

Spekuluje se, že Ankara se chce stát regionálním hegemonem a lídrem celého
islámského světa. Nakolik jsou tyto ambice reálné?

Cílem Turecka je nepochybně stát se dominantní mocností v regionu. Důkazem
toho je i jeho aktivita v Sýrii, Iráku a dalších zemích. Soupeří o
dominanci nejen s dosud vedoucí sunnitskou zemí v regionu, Saúdskou Arábií,
ale také s šíitským Íránem. Své želízko v ohni na Středním východě
mají ale také Rusko, Izrael, Francie, Velká Británie nebo USA. Ti všichni
jsou konkurenty Turecka v boji o ovládnutí regionu a domnívám se, že
Turecko „hraje se špatnými kartami“. Jednak je oslabeno bojem se
separatistickými Kurdy a jednak se čím dál více kompromituje špatně
skrývanou podporou ISIL.

Když bychom měli zrekapitulovat postoj Turecka k občanské válce v Sýrii
– jak se od roku 2011, kdy válka začala, vyvíjel?

Odchod Háfize Asada z vedení Sýrie byl pro Turecko motivací, aby se pokusilo
Sýrii politicky ovládnout, a zvýšit tak šance stát se vedoucí sunnitskou
mocností v regionu. Ve hře byly možná i potenciální územní zisky na
úkor Sýrie nebo podpora jejího sunnitského obyvatelstva. Prezidentův syn a
nástupce Bašár Asad nebyl v té době považován tureckými lídry za
reálného soupeře. Arabské jaro zažehlo protesty i v Sýrii. Bašár Asad na
ně reagoval pokusem o poměrně rozsáhlé demokratizační reformy. Syrská
opozice, rozuměj oponenti Háfize Asada, kteří před ním utekli dílem do
Saúdské Arábie, dílem do USA, se ale se zásadní podporou Turecka pokusila
režim Bašára Asada svrhnout. Turecko se v zájmu pokoření Asada, který
odmítl uznat jeho dominanci, vrhlo dokonce do náručí džihádistického
Islámského státu. Dnes se však díky vstupu Ruska do konfliktu zdá, že je
Asadův režim silnější než kdykoli předtím a Turecku kromě toho hrozí
emancipace Kurdů, kteří jsou současně zásadním elementem v boji proti
ISIL. Budou za to v budoucnu požadovat odpovídající odměnu, tj. minimálně
rozsáhlou autonomii na turecké vládě. Kromě toho hraje Turecko na dvě
strany. Podporuje ISIL, neboť je jeho logickým spojencem proti Asadovi, a
současně proti němu musí jako člen NATO bojovat.

Jaká byla historicky – v průběhu dvacátého století – role Turecka ve
vztahu k islámskému světu? Objevovaly se tam i tehdy tendence k pozici
regionálního lídra?

Turecko se pravděpodobně nikdy úplně nevzdalo myšlenek na návrat do pozice
mocnosti, obnovy vlivu osmanské říše a vůdce sunnitské části
islámského světa. Pod vlivem hlubokých Atatürkových reforem se však po
prohrané první světové válce postupně změnilo v prakticky sekulární
stát, ve kterém hrála zásadní roli armáda. Ta také po dlouhá desetiletí
vyvažovala v Turecku vliv islámu. Turecko se stalo loajálním členem NATO a
věrně plnilo svou roli hráze proti Sovětskému Svazu. Turecko se několik
desetiletí snažilo přiblížit se Evropě a dokonce stát se součástí
sjednocené Evropy. K výrazné změně a skutečným snahám o návrat
otomanské říše dochází teprve před deseti lety, kdy se k moci v Turecku
dostává islamistická strana AKP v čele se současným prezidentem Erdoganem.
Tehdy také dochází k výraznému zhoršení vztahů Turecka s ostatními
zeměmi regionu. Stačí připomenout námořní incident, kdy před několika
lety vplula turecká loď do pásma bráněného izraelským námořnictvem,
při kterém zahynulo několik tureckých námořníků. To mělo za následek
prudké zhoršení dosud takřka idylických turecko-izraelských vztahů.

Hovořilo se v souvislosti s válkou v Sýrii o společném plánu Turecka a
Saúdské Arábie na vojenskou intervenci. Jaké společné zájmy tyto dvě
země v Sýrii mohly mít?

Turecko a Saúdskou Arábii spojuje zejména příslušnost k sunnitské odnoži
islámu. A společným zájmem v Sýrii je pro ně svržení režimu prezidenta
Asada, který je příslušníkem komunity Alávitů, kteří se hlásí k
šíitské odnoži islámu. Kromě toho se obě země snaží rozšířit svůj
vliv v regionu jako takovém.

Je možné se taky dočíst, že za nejvážnějšího nepřítele Turecko
považuje Kurdy, národ bez vlastního státu na pomezí Turecka, Sýrie, Iráku
a Íránu. Ti jsou přitom v syrské válce klíčovým spojencem Západu. Jak
to Turecko snáší?

Špatně. Turecko se hrozí možnosti, že se jeho Kurdové emancipují, spojí
se s Kurdy v Sýrii a v Iráku a vytvoří společný stát. To působí i
rozkol mezi Tureckem a jeho dosavadním spojencem nejvěrnějším, Spojenými
státy, které turecké Kurdy v boji proti ISIL podporují zbraněmi i politicky.

Jak je podle vás reálné, že by mohl vzniknout nezávislý Kurdistán,
dávný cíl Kurdů? A existuje možnost, že by se na něm podíleli i Kurdové
z Turecka a že by třeba Turecko muselo novému státu přenechat část svého
území?

Kurdové jsou skoro čtyřicetimilionovým národem, jediným, který přišel
zkrátka a nezískal vlastní stát, když si vítězné mocnosti Francie a
Velká Británie dělily osmanskou říši po první světové válce. Je proto
logické, že se v situaci, jaká nastala nyní na Středním východě, snaží
o emancipaci. Turecko se osamostatnění Kurdů vehementně brání a je
připraveno použít i nejkrajnější prostředky. Domnívám se proto, že
řešením může být nějaká široká kurdská autonomie, která se bude v
budoucnosti, v závislosti na dalším vývoji v regionu, dále rozvíjet.

Hovoří se o „studené válce“ mezi Tureckem a Ruskem, zejména po
sestřelení ruského letadla tureckými vojáky. Jak moc je pro Turecko Rusko
důležité a v čem by jej tato „studená válka“ mohla nejvíce poškodit?

Rusko a Turecko jsou tradičními rivaly již od 18. století, kdy ruští
carové, nejprve Petr I. a později i Kateřina II., získali pro Rusko
historická turecká území. Studená nebo i horká válka nejsou proto mezi
těmito státy nic nového. Na druhé straně je současná situace poněkud
překvapivá, neboť jí předcházelo období velmi dobrých vzájemných
ekonomických i politických vztahů. Pro Rusko je Turecko velkým trhem
energetických surovin a zejména perspektivním tranzitním územím pro ruský
plyn směřující do Evropy. Projekty tranzitu ruského plynu přes Turecko do
Evropy mohou nyní padnout, a to by byla pro Rusko podle mého názoru
největší ztráta.

Podle některých je situace v Turecku z hlediska vlivu radikálních islamistů
ještě horší, než je tomu v Sýrii. Je tomu tak i podle vás? A co z této
radikalizace může vzejít?

O této problematice nemám mnoho informací a musel bych spekulovat. Omlouvám
se.

Prezident Erdogan vládne v zemi již více než deset let. Na čem postavil
svůj politický úspěch? A jak moc jeho současná dobrodružná zahraniční
politika ohrožuje jeho další politickou kariéru?

Turecko se nikdy nestalo zcela sekulárním státem, jak si to představoval
otec moderního Turecka Atatürk. Garantem sekulárního charakteru státu byla
po desetiletí turecká armáda. Erdoganovi a jeho AKP, jejíž ideologie je
srovnatelná s Muslimským bratrstvem, se podařilo moc turecké armády zlomit
a vytvořit si prostor pro nástup konzervativního islamismu, jehož je
představitelem. Vliv na změnu náboženského klimatu v zemi měl i export
wahábistického islámu ze Saúdské Arábie.

Ještě před deseti lety bylo Turecko stabilizujícím prvkem v oblasti. Velmi
pozitivní vztahy mělo nejen se sousedy, ale dokonce i se židovským Izraelem.
To se s nástupem AKP k moci radikálně změnilo, Erdogan sní o obnově
otomanské říše, respektive minimálně o podstatném rozšíření vlivu
Turecka nejen na Středním východě, ale i ve střední Asii. Turecko však
není v těchto ambicích ojedinělé. O hegemonii v regionu mají zájem také
například Saúdská Arábie nebo Írán. A situaci zde mají zájem
kontrolovat také Izrael, Rusko a další země. Turecko si tak dokázalo
udělat díky svým ambicím během krátké doby nepřátele prakticky na
všech stranách.

Když bychom se posunuli o kus dále do Sýrie – jaká je podle vás naděje
na dosažení mírového uspořádání? A co by podle vás byly klíčové
faktory, které by k němu přispěly?

Klíčové pro dosažení míru určitě nebude současné příměří mezi
bojujícími stranami, tj. režimem Bašára Asada a umírněnou opozicí.
Mimochodem, žádná reálná umírněná opozice v Sýrii již dávno
neexistuje. Kromě ISIL je jedinou další relevantní opozicí pouze fronta
an-Nusrá, takto odnož džihádistické al-Káidy.

O míru nebo válce rozhodne pouze dohoda mezi velkými hráči, tj. USA a
Ruskem. Každý z nich má na Středním východě své zájmy a teprve
dosažení jejich průniku bude začátkem reálného mírového procesu a
obnovy zničené Sýrie.
