V roce 1989 vedl stávky, teď mluví o "neblahém dědictví Listopadu". V
Plzni k tomu byla celá beseda, přečtěte si o ní

Neblahé polistopadové dědictví, podnikání v politice, kontroverzní lidé
na Hradě, šaškárna kolem Brexitu či realista Trump. To vše se probíralo
na akci v Plzni. Osm diskutujících v improvizovaném diskusním kroužku jak
za časů Občanského fóra a více než stovka přítomných. To byla
večerní akce nazvaná „Můžeme být v klidu? – O vztahu a vyhlídkách
naší demokracie“. „Už to, že jsme sem přišli, naznačuje, že si
nejsme tak jisti tím, jestli můžeme být v klidu,“ uvedl moderátor na
samý úvod.

První příspěvek byl z úst historika Tomáše Bernhardta, který býval ve
stávkovém výboru Filozofické fakulty UK v Praze a nyní pracuje v
Západočeském muzeu, kde se věnuje 19. století se zvláštním zřetelem k
Plzni. Příspěvek si nazval „O neblahém dědictví 17. listopadu“.

Zájem? Chvilkový!

„Začátkem října 1989 jsem byl na jednom velkém potlachu na Vysočině,
kde jsme se večer u ohně s mnoha trempy bavili o tom, jestli má nebo nemá
smysl podepisovat Několik vět. Většina lidí tam říkala, že to smysl
nemá, protože ti komunisté budou pořád. Že se nic neděje a že je to
zbytečná snaha. Pak v půlce listopadu došlo ke známým událostem a
najednou byl plný Václavák a plná přednášková síň na Filozofické
fakultě, kde se vyhlašovala stávka,“ zavzpomínal historik. „Tam se
vešlo 700 až 900 lidí, to znamená tak polovička studentů FF. V tu
nejvypjatější chvíli se tedy toho nejvypjatějšího dění na fakultě
zúčastnila sotva polovina lidí. Toto množství během té doby poměrně
rychle klesalo, a když tam na konci prosince 1989 nás přijel navštívit
portugalský prezident, tak nás museli sehnat po celé fakultě asi 30, abychom
zaplnili relativně malou místnost,“ posteskl si dále Bernhardt. „ Na
konci letního semestru 1990 došlo k volbám do akademického senátu, kde
poprvé v historii mohli do dění na fakultě mluvit studenti. Mohli mluvit do
zásadních věcí – další fungování fakulty, studijní řád, statut
fakulty. V těch volbách jsem byl druhý. Obdržel jsem deset hlasů. Nataša,
která byla první, obdržela hlasů 16. Z 2000 studentů asi tak 19 stům
nestálo za to, aby k těm volbám vůbec přišli. A to je myslím výsledek
toho, jak velmi jednoduše ty věci v Čechách proběhly. Už za pár let na to
někdo říkal, kvůli tomu jsem na Václaváku klíčema nezvonil,“ zatřásl
svým svazkem klíčů plzeňský historik.

„To je revoluční gesto?“ přiostřil Bernhardt. „Porovnejte si to s
Polskem, x Maďarskem. Ničeho nedosáhli, i když se ti lidé snažili, ale to
bylo všechno: Neblahé dědictví 17. listopadu spočívá v tom, že jsme si z
něj odnesli pocit, že stačí přijít na Václavák, když je plný od koně
až k Můstku, lidi něco zaskandují. Tak se zacházelo s Impulsem 99,
Děkujeme odejděte, s televizní krizí. Když za těmito velkými gesty není
nějaká souvislá činnost občanské společnosti, tak se ani nic nestane.
Dnes je velmi populární Ferdinand Peroutka, ten napsal hezký bonmot, v roce
1935 – budete-li se chovat podle hesla ‚mouchy snězte si mě‘, určitě
se nějaká najde, která to udělá,“ citoval jej za smíchu v sále historik
Bernhardt. „To, co jsme v roce 1989 získali, můžeme zase velmi rychle
ztratit. Stačí se jen podívat, že teď by mělo být trestné se kriticky
vyjádřit k prezidentovi. Kde je hranice mezi hanobením a kritikou? A tak to
může být poměrně rychle. Takže být v klidu není dobré.“ A byl
odměněn potleskem.

Strach – to je to, co nás ohrožuje

Poté se ujal slova mladý Tadeáš Janda, devatenáctiletý student psychologie
FF v Praze, který také pomáhal na chorvatsko-srbských hranicích při
uprchlické vlně, a nyní se aktivizuje v iniciativě Sametový měsíc: „Nemohu
být v klidu, to je zásadní. Chtěl bych mluvit o strachu, který momentálně
nejvíce ohrožuje naši demokracii. Ve společnosti se šíří často
bezpředmětný nebo zbytečně vyhrocený strach, který nahrazuje zdravý
optimismus a víru v lidi a hlavně v sama sebe. Můžeme to často pozorovat v
médiích. Informace, týkající se pravdy, ale i lži, se úplně rozplývají.
Ocitli jsme se v prostoru, kde vůbec nezáleží na tom, co je pravda a lež,
ale že všechno zvláštně vyšumí, že se všechno odříká a jde se dál.
Vše se zapomíná a někdo pak už ani nemá zájem pravdu hledat a každý si
řekne – vždyť je to stejně jedno,“ hovořil za zájmu přítomných
mladík. „ V našem prostředí se tomuto šíření strachu velmi daří. Co
s tím můžeme dělat? Úplně nejdůležitější, co může udělat každý z
nás, je nějaká osobní iniciativa. Jak na té úrovni, že budeme hodnotám,
které nese demokracie, sami věřit. Co jsou to pojmy svoboda, rovnost? To jsou
pěkná slova, se kterými často operujeme, ale kdo z nás opravdu vnitřně
ví, co znamenají a co nesou. A také iniciativa na veřejné úrovni –
chodit k volbám, zajímat se. Pomohu si citátem Václava Havla: Pravda a
láska musí zvítězit nad lží a nenávistí. To není jen hezký citát,
který s železnou pravidelností 17. listopadu sdílím na sociálních
sítích, ale já v tomto poselství cítím dva proudy – zdravý optimismus a
zároveň tam slyším poselství, výzvu.“ Na závěr pak zalitoval, že u
toho v roce 1989 vzhledem k svému věku nebyl...

Hanba neziskovkám? Dobroseři na tapetě…

Další diskutujícím byl sociální pracovník Petr Moravec, který se
zabývá psychickým postižením lidí a jeho žena seniory, oba zastupují
různé neziskové organizace, on se zajímá o migraci, jeho žena o práva
zvířat: „Shrnul bych to, že jsme sluníčkáři, dobroseři, Havlovci a
paraziti. Ve veřejném prostoru a diskusi jsme přešli od názorů k
nálepkám, urážkám, napadání a znevažování práce druhých. Tyto pojmy
znemožňují nějakou diskusi, jsou prostě negativní,“ posteskl si
aktivista a pokračoval: „Pro mne je občanská společnost nadějí. To jsou
ty zprofanované a často nenáviděné neziskovky, které zároveň plní tu
roli, že se zastávají slabších, že pomáhají lidem, kteří neměli to
štěstí. Havlovi je často přičítáno, že byl propagátor nepolitické
politiky.“ Vybídl poté přítomné „…spolčovat se do spolků, zakládat
ústavy,“ jako je ten, který organizoval tuto diskusi. Chodit za svými
politiky a ovlivňovat, co nás pálí. V závěru svého expozé se pochlubil
úspěchem svéženy Lucie, které se podařilo usilovnou komunikací s politiky,
že v prvním čtení prošel zákaz kožešinových farem.

Nikoliv boj o demokracii. Hnůj kompromis

Dále se ujal slova pedagog Roman Černík, hostitel akce, jenž si hned
postěžoval si, že se svátek jmenuje Den boje za demokracii. „Je to
problém. Je to jako boj o zrno,“ zasmáli se přítomní,„nebo boj za mír
– to je vůbec nejlepší…“ A opět zazněl smích přítomných, vesměs
lidí středního věku. „Boj a soutěž politických stran vede vždy k tomu,
že musí někdo prohrát a toho druhého zašlapat do země. Toto orientální
myšlení mongolsko-tatarského způsobu – dobýt území – vytěžím jej,
obsadim je, vyškubu, vy mě můžete poté odvolat, ale pak už tam nic není a
berte si tam pak vy. Třeba ještě něco zbylo – kupříkladu České lesy.
Myslím si, že by se ten den měl jmenovat Den péče o demokracii,“ navrhl
revolučně Černík. „Nemusí být přece soutěž politických stran a
názorů, ale může být rozprava, dialog. Když takto budeme uvažovat, tak ty
druhé nebudeme považovat za nepřátele, za škodnou, které potřebujeme jen
zašlápnout nebo jim napsat falešné vysvědčení. Všimněte si, kolik času
sportovci stráví tím, že podvádějí rozhodčího. To je princip soutěže.
Darwinovo „to nejsilnější vyhraje“ přece není pravda. Trilobiti byli
také silní – a kde jsou brontosauři?“ uchechtli se přítomní. Další
komplikované slovo je podle aktivisty, bývalého učitele Černíka, slovo
kompromis. „To vypadá jako hnuj. To znamená, že jste se ušpinili. To
znamená ale spolu, tak se domluvíme. To neznamená, že pravda neexistuje, ale
to, že když si myslíš něco jiného, já tě nezastřelím, nedám do plynu,
nepošpiním, nedám ti nálepky. Nemůžeme být v klidu, protože co je v
klidu atrofuje a zaniká, klid je znakem mrtvolnosti, nebeský klid, nirvána je
až na konci, před tím je pohyb. Musí se něco dít, věci se vyvíjet,
potkávat se, obohacovat se navzájem. Když si prolistujete učebnice, tak to
vypadá, že svět dělali jen samí bělovlasí pánové... Měli bychom žít
šťastný život,“ poněkud se zasnil Černík. „Pravda a láska vítězí
nad lží a nenávistí. Permanentně. Nevíme kdy, ale má tu šanci, Nemusí,
ale ona tu šanci má.“ Je třeba také pečovat o vzdělání. „České
děti pořád ještě vstupují jako nejšťastnější do školy. Podle
průzkumů se české děti těší do školy skoro nejvíc. Ve třetí třídě
nejvíc českých dětí nechce chodit do školy. Stačí dva roky na to, aby
zmizela láska k poznávání,“ uvedl Černík, jdoucí ve šlépějích
Komenského.

Brbláme, ale máme se

Slova se dále ujal MUDr. Marcel Hájek, bývalý šéf koordinačního
stávkového výboru plzeňských vysokých škol v roce 1989, spoluzakladatel
plzeňského Občanského fóra. V devadesátých letech člen České národní
rady. Jako vojenský lékař byl dlouhý čas na misích na Blízkém východě.
Přítomným se přiznal se, že je takový „homo politicus a pravičák“ a
že všem nebude jen mluvit z duše. Krátce pak zavzpomínal na sametové
období: „Jsem jeden z mála, který se domníval, že rozpad OF je
přirozená cesta, že se musí rozpadnout, protože jsme věděli, proti komu
bojujeme a pak dál se už naše cesty liší.“

Na rozpad československého státu reagoval slovy: „Domníval jsem se, že to
bylo nutné. A vidíte, nyní máme nejlepší vztahy se Slovenskem, jaké jsme
v historii měli. Kdybychom tentokrát měli status quo, tak se do dneška
hádáme. Poznal jsem západní země i země třetího světa. U západních
zemí jsem zjistil, že to je stejné jako u nás. Občas nějaký politik něco
ukradne, zpronevěří. Před pár lety horní sněmovna britského parlamentu,
a to jsou prosím šlechtici, ti zpronevěřili částku, která se rovná
českému rozpočtu. Museli se omluvit královně a ona to přijala. Takže to
je všude. Ale neznamená to, že bychom se s tím měli smiřovat.“ Pak se
dostal k jeho zahraničním misím: „V zemích třetího světa jsem poznal
situace, které si nikdo z vás nedovede představit. Ve válkách na Blízkém
a Středním východě jsem prožil sedm a půl roku čistého času. To je
déle, než trvala druhá světová válka. A to člověka vyčerpá, byť jsem
docela odolný člověk. Změnily se mi životní hodnoty.“

Po příjezdu domů si prý říkal: „Co tady ti lidé brblají. Ať jsou
rádi, že žijí tady, že se tu narodili, tady je úžasné místo. Zjistíte,
že na to, co se tady nadává, jsou normální problémy demokracie v každé
zemi. Domnívám se, že něco tu demokracii ohrožuje zevnitř a něco zvenku.
Že pravda a láska nad tou lží a nenávistí může neustále vítězit, ale
nikdy nezvítězí. A že ten boj nebude nikdy dobojován. Stojí za to za ním
stát, ale hotovo nikdy nebude. Vždy se budou vyskytovat lidé, kteří
chtějí na režimu nějak vydělat, kteří chtějí něco získat, kteří to
nedělají pro veřejnost, ale pro prachy. Budou se vyskytovat extremistické
organizace, budou vlády silné ruky, vlády řvounů, křiklounů, a budou
slabé vlády, které situaci vždycky ještě zhorší,“ konstatoval za
zájmu přítomného publika Marcel Hájek.

„Hrad mne znepokojuje“

Pak se dostal k americkým volbám: „ Mám moc rád pana prezidenta Obamu, ale
bohužel bylo naprostou nezbytností pro americkou společnost zvolit Donalda
Trumpa. Možná, že jsem jeden z mála v tomto sále, který se domnívá, že
tato volba nebude žádná katastrofa. Sejděme se tady za dva roky, Každé
volby v USA jsou obrovské divadlo. Toto byl obrtyátr. Ale každé volby jsou
obrovské divadlo. Ale za dva roky se vše zmírní. On potřeboval hlasy,
které leží na ulici. A nemůžete nic dělat, dokud ty hlasy nedostanete.
Řval, bouchal do stolu. Uvidíte – a on to umí, já jej sleduji léta, bude
normální prezident Spojených států. Bohužel skáčou na tu notu, jako na
ní skočí vždycky. Spousta lidí se domnívá, že nás tady ohrožuje
uprchlická krize. Není to pravda.“

A pustil se do Hradu: „Ohrožuje nás, že tady máme politickou reprezentaci,
kdy se v jednom člověku snoubí vládní moc, finanční moc. To, že pán na
Hradě tam má člověka, který přistupuje ke státním informacím a nemá
prověrky a je prostě nespolehlivý, že tam je člověk, který o sobě tvrdí,
že má léta vysoké školy a pak se prokáže, že je nemá. Že mluvčím,
který nejvíce zaznívá z Hradu, je člověk, který patnáct let pracoval
jako redaktor Haló novin, nejkomunističtějšího plátku, který tady je. To
mne samozřejmě všechno znepokojuje. Ale pak se volí vláda tvrdé ruky. A
podlézavost vůči některým velmocem – Číně, Rusku... Jistě, musí se s
nimi jednat, ale nenechejme se zašlápnout do země.“ Za svá slova byl
odměněn dlouhotrvajícím potleskem.

Radní s Havlem na prsou

V tričku s portrétem Václava Havla se pak ujal slova radní za KDU-ČSL Petr
Náhlík, který prý stál o to, aby byl představen jako tramp. To způsobilo
smích auditoria. Podle organizátorů diskuse byl spoluzakladatelem OF v Plzni
v roce 1989, zásoboval přátele a známé samizdatovou a exilovou literaturou.
„Deklarace lidských práv byla přijata 10. prosince 1948. My jsme dvacet let
čekali na ratifikaci tohoto dokumentu a dalších 21 let na to, abychom si
těch lidských práv užili,“ uvedl na začátek svého hovoru Náhlík. Pak
vysvětlil, že se vždy se migrovalo z východu na západ za prací a
blahobytem... Dělo se to v naší bývalé dlouhé republice, z Podkarpatské
Rusi, a děje se to v celé Evropě a celém euroasijském kontextu.
Nepřátelé demokracie uvnitř jsou dva. Tím jedním jsme my sami. Každý z
nás občas sklouzne k tomu, že něco vyřeší nedemokraticky, protože to je
vlastně rychlejší a snáze to vede k cíli, ale není to tak nebezpečné,
jako když se nedemokraticky chovají státní instituce.“

Společnost se může uzavírat

„Neklid nad stavem demokracie a její budoucností je nabíledni. Odehrávají
se věci, které se dotýkají celé Evropy i USA. Neshoduji se s doktorem
Hájkem jak v otázce amerického prezidenta i v rozdělení naší republiky,“
uvedl jako další host večera jeden z deseti signatářů Charty 77 v Plzni a
okolí, zakladatel OF v krajském městě, dlouholetý vedoucí odboru kultury
na plzeňském magistrátu a následně na krajském úřadě Vladimír Líbal.
A doktor Hájek na jeho adresu hned kontroval: „My se neshodujeme prakticky na
ničem.“

„Zneklidnění cítím v tom, že se mi zdá, že může začít docházet k
uzavírání společnosti,“ varoval Líbal. „Demokracie a svoboda jsou
založeny na otevřené společnosti. Po návrhu 60 poslanců na návrh zákona
o hanobení prezidenta – to by byl ten první krůček k uzavírání
společnosti, k tomu, aby nesouhlasné názory, které by kdokoliv mohl takto
soudit, byly prohlášeny třeba za vulgární a tím pádem by tomu člověku
hrozil nějaký trest. Je to jeden z prvních institucionálních kroků od
listopadu 1989, který by tuto společnost začal uzavírat a znamenalo by to
možná znekvalitňování demokracie. Objevují se neblahá znamení a z toho
jsem osobně velmi zneklidněn. Demokracie je stav, který nikdy není hotový.
Naopak, demokracie je neustálý, nekonečný proces. I na prezidentské
standartě je uvedeno Pravda vítězí. Tam není, že zvítězí.

Mladý pražský písničkář Jakub Čermák, který oživoval více než
dvouhodinovou besedu zpěvem a hraním na kytaru, procedil mezi zuby: „…
čas se věnuje Zemanovi, který za to vůbec nestojí…“ A postěžoval si,
že tu nejsou jiní lidé, Vietnamci nebo Romové. Mladý muž v první řadě
to pro sebe okomentoval: „Vždyť mohli přijít!“

Fanatičtí voliči. I nevolit je právo

Starší muž na úvod diskusní části se vrátil k volební účasti v
krajských volbách: „Třetina voličů se zúčastnila, dvě třetiny nebyly,
takže mě, který tam byl, dali ti nepřítomní dva hlasy navíc. Když si
uvědomíme, že k volbám chodí příznivci jednotlivých směrů a ti
fanatičtější, tak dochází k tomu, že dopadají volby, že se vám
nelíbí, že jsou tam lidé, kteří se vám nelíbí. Je třeba se zajímat o
politiku od rána do večera, číst, co říkají reprezentanti jednotlivých
politických směrů, zda dodržují to, co říkají. Když vcházím do
hospody, rozevřu dveře a rozhlédnu se po lokále, tak mne vždy trochu polije
děs, protože si říkám, ‚proboha, tohle všechno jsou voliči?‘ Já,
který to sleduju, tak mám stejný hlas jako ti, co to nesledují a chytají se
na vějičku všelijakých populistů, randálistů a podvodníků,“ hodnotil
zachmuřeně.

Líbal reagoval slovy: „Jsou země, kde je volební právo povinné: Belgie,
Rakousko. Co ale v případě, a to začíná pociťovat čím dál více, že
nemáte volbu? Ze všech těch zel nemáte na výběr. Ani jedna strana
nevyhovuje. I na nevolení máš právo. Pokud všichni budeme nekvalitní,
neaktivní, tak demokracie odejde.“

Šaskárna s Brexitem

Doktor Hájek k volení-nevolení uvedl: „Pokud si opravdu z přehršle nikdo
nevybere vůbec nic, komu se zdá, že všechny ty politické síly jsou tak
identické a není možné zvolit to nejminimálnější zlo, to fakt v České
republice není. Není žádná strana, která by neudělala žádné chyby. Ten,
kdo si nevybere vůbec nikoho, tak je to případ pro psychiatra,“ zasmáli se
přítomní. „Mnoho lidí se domnívá, že lidová volba, kdy se volí zcela
z lidu a nejde to přes zastupitelskou demokracii, že je to nejlepší, co
můžeme udělat. Že referendum je nejdokonalejší. Většina lidí jásala,
že bude přímá volba prezidenta, že už nebude zbytečný průšvih v
parlamentu. No a měli jsme přímou volbu a tím, že se volilo lidově, tak
tam máme opravdu špicu a elitu tohoto národa. Zastupitelská demokracie je
podle mého nejlepší možná cesta.“

Pak se dostal k populárnímu tématu na britských ostrovech: „Toto k ničemu
nevede, protože pak z toho vyplývají šaškárny, jako je Brexit. Mnozí z
nás nejsme z něho nadšeni. Británie nám bude chybět. Ona se z toho
vzpamatuje, my na rozdíl od ní tak rychle ne. Ale na druhé straně,
rozhodnutí britského soudu, že po referendu, které je kvalitativně jiné
než rozhodnutí parlamentu, o tom má ještě rozhodnout parlament, je podle
mého názoru šaškárna. Ať již s Brexitem souhlasíme či nikoliv, tak je
šaškárna, aby o něčem rozhodli lidé v referendu a pak ještě
zastupitelský orgán, který má přerozhodnout, jestli lidem dá nebo nedá za
pravdu. Docházíme suprademokratickými kroky k naprosto trapným šaškárnám,“
řekl bývalý vojenský lékař, nyní pracující na plzeňské záchrance.

Do diskuse se pak zapojil bývalý vychovatel, nyní spisovatel a monarchista
Drnek: „Považuji monarchisty za jediné demokraty v této zemi. Skutečný
původní text na zástavě, kterou používali husité je, že ‚Pravda Boží
vítězí‘. Nemyslím si, že žijeme v demokracii. Vládnou ti, kteří mají
prachy, aby tu většinu ovlivnili. To není politika, ale podnikání v
politice. Do toho investujete prachy, abyste potom shrábli prebendy. Politika
je nezištná služba.“

Prznitel Hradu a oligarcha na ministerstvu

Kameraman, mluvčí charity Miroslav Anton pak mj. uvedl: „K tomu co bylo 17.
listopadu, již nikdy nedojde, protože máme demokracii. Co nám vadí: Ať je
to ten člověk, jehož jméno nechci vyslovit, který przní Hrad a ta jeho
svita, ať tu máme podnikatele, který je dnes ministrem financí a který
není tím jediným oligarchou. Oligarchové jsou tady od časů opoziční
smlouvy. Pokud nebudou odvolání demokratickými prostředky, tak se tu budeme
dále scházet, budou vznikat takové komické věci, jako je Kroměřížská
výzva, zaplněné Staroměstské náměstí – ale co pak dál? Má-li se
přesvědčit mlčící většina, která je třeba iracionálně naštvaná,
tak zase musí dojít k bodu, kdy si všichni na tom náměstí řeknou ‚a
dost‘ a těmi demokratickými prostředky se snad posunou o kousek dál. Ale
nedělejme si iluze, že to sedánkami a hezkými řečmi změníme. Společnost
je trochu nemocná,“ posteskl si Anton.

V rodinách rostou rozpolcené děti

Pedagog Černík pak v závěrečné fázi akce řekl: „Systém školy je
bytostně nedemokratický, takže nemůže vychovávat demokraty. Ti, kteří
jsou od začátku vysunuti stranou, nemají jedničky, nepřijmou je na
gymnázium, nejsou v jazykovce, a zachází se s nimi jako s těmi, kteří na
to nemají, tak ti se pak ozvou. Plus ještě ekonomizace – ty na to máš a
ty nemáš.“ Podle Černíka máme ve školství světovou prioritu: „Nejvíc
na škole záleží, z jakého prostředí děti pocházejí. To nemá žádné
jiné školství na světě. To, co musí odpracovat rodiče mimo školu, aby ty
děti vychovali, tak to je tak velký sociální vliv. Třeba ve Finsku škola
vyrovnává rozdíly, u nás je prohlubuje a tím vzniká rozlomená společnost.
Nemá se moc hovořit o těch světských věcech. Svět je mnohem
zajímavějším, když se žije ctnostně.“

Poslední, téměř konejšivá a uklidňující slova, pak patřila Marcelu
Hájkovi: „Připadá mi, že jsem dlouhou dobu, kromě receptů a vyšetření,
nic nepodepisoval. Nějakou výzvu. A to mi připadá, že jsme v demokracii.
Má to kostrbatosti, má to problémy, ale není to průserové…“
