Skutečný necenzurovaný životopis Tomáše Halíka. No to si tedy vážně
počtete...

T. Halík je synem otce, který v roce 1918 demonstrativně vystoupil z
katolické církve a od roku 1945 do roku 1953 pracoval na Ministerstvu
informací (de facto ministerstvu cenzury), tedy v nejhorších letech, kdy byla
tímto úřadem naprosto zlikvidována svoboda tisku a svobodného projevu. V
roce 1954 (sic!) se Halíkův otec stává editorem díla Karla Čapka, tedy v
době, kdy Čapek byl komunisty považován za nepřátelského spisovatele. Kde
se vzala ta vyvolenost?

Sám Tomáš Halík pak dílo otce vydává v roce 1976 (sic!). Kdo asi tak mohl
v době tvrdého normalizačního utahování šroubů publikovat? Režimu
nepřátelské osoby rozhodně ne!

Halík v roce 1972 píše svou v podstatě jedinou samostatnou „odbornou
práci“, a to „Křesťanství jako utopie“. Byl za ni oceněn Ústavem
ateismu. Podle svých slov však konvertoval koncem 60. let ke křesťanství.
Co mu tedy lze vlastně věřit?

Normalizační kariérista

Normalizační politika KSČ tvrdě postihuje odpůrce, zejména však reformní
komunisty. Rozsáhlé personální čistky se týkají zejména organizací,
které umožňovaly vycestování do zahraničí a které byly pod tvrdou
kontrolou StB. Vyhození jsou nahrazováni lidmi, kteří jsou ochotni – pod
heslem „není čas na hrdinství“ – sloužit novému režimu.

Halík neváhal a zaměstnal se v letech 1972-1975 v Chemoprojektu! (V této
instituci se bez vědomí StB nevyčural ani vrátný – zahraniční úkoly,
moře citlivých údajů). Zároveň přednášel v Chemapolu („proslulý“
podnik zahraničního obchodu).

V roce 1975 Halík povýšil a začal pracovat jako psycholog (doklady o tomto
jeho vzdělání chybí) na Institutu Ministerstva průmyslu České
socialistické republiky, kde připravoval vedoucí! kádry (de facto řadu
polistopadových tunelářů). Zůstal tam až do roku 1984. Během této doby
publikoval s jistým Kuchyňkou práci, která posloužila mj. i Vysoké škole
SNB. Ale i tady se v podstatě pouze připodepsal, neb koncepčně pracovat
Halík nikdy neuměl.

Pak se stává psychterapeutem na Protialkoholním oddělení Psychiatrické
kliniky Fakultní nemocnice UK, kde přečká až do převratu. Halík
odsouhlasil posrpnovou politiku strany a agilně plnil vše, co komunistům na
očích viděl. Zastupoval vedoucího Brigády socialistické práce, byl
důvěrníkem ROH, absolvoval podnikové školení pro nestraníky a dvouleté
studium stranického vzdělávání a dokonce vzorně zahajoval školení
nestraníků.

V NDR absolvoval kurs soc. psych. výcviku. Zahrál si také roli psychologa ve
filmu normalizačního režiséra Jireše (Katapult). Odmítl podepsat Chartu 77,
nikdy se neúčastnil žádného protikomunistického hnutí, nepodepsal
žádný protistátní dokument. Jako údajně tajně vysvěcený kněz sloužil
první mši v roce 1990. Proč tedy byl (jestliže byl) vysvěcen na kněze.

Po listopadu 89

Halík se pokouší intenzivně pronikat do církevního prostoru. Přímo do
politiky nemluví, ale je známý tím, že neustále zkoumá, co kdo ví o jeho
minulosti. Rád by dělal kariéru, ale bojí se svého stínu. Pro nové
vedení církve je podezřelý ze spolupráce s StB, ale podobných podezření
je všude kolem tolik, že mu v tomto ohledu nakonec nikdo moc pozornosti
nevěnuje. Stane se generálním sekretářem České biskupské konference,
prezidentem České křesťanské akademie, kterou založil prof. Zvěřina (Docházel
přece před listopadem do podzemních teologických kroužků.) a učí na
Katolické teologické fakultě. Pokouší se hezky po estébácku diskreditovat
odpůrce prof. Wolfa coby psychicky nemocného člověka. Nakonec však musí
opustit fakultu (jeho názory jsou v rozporu s učením církve) a je fakticky
vyhozen i z pozice gen. sekretáře ČBK.

Soustředí se proto na „akademickou“ kariéru. Má totiž pocit, že se
vrátí éra 1. republiky a on by mohl být oním profesorem, jenž má plat na
úrovni ministra a zásadním způsobem hovoří do věcí veřejných.
Postupně se tedy stane stane docentem a profesorem. Připíná si tituly a
doufá, že v tom spočívá všechna moc a sláva. Je tu však jeden problém.
Není schopen sepsat řádnou odbornou práci, jež by byla alespoň na domácí
scéně respektována. Stane se tedy profesorem sociologie, aniž by kdo znal
nějakou jeho seriozní odbornou práci, sociologický výzkum ... Tváří se
jako teolog a psycholog, ale důkazy nalézt nelze. Jde tak daleko, že nakonec
sám sebe označí za filozofa. Při zoufalé úrovni analytického a
syntetického myšlení Halíka, jeho neschopnosti vypořádat se s
elementárním zákonitostmi přírodních věd, je tato sebeprojekce opravdu
hodně tragikomická.

Nakonec najde východisko. Začne psát knihy o sobě, jež jsou protkány
citáty moudrých (on sám si žádnými vlastními názory moc jistý není).
Knihy a jejich překlady jsou bohatě dotovány (zejména z Německa, neboť
Halík ostře hájí zájmy Sudetských Němců a EU a nadbíhá v Německu
kdekomu), a tak nehrozí žádné riziko pro nakladatele. Kniha vždy vyjde za
dotační peníze a Halík z ní dostane svůj příjem (jedna z odměn za
veřejné politické vystupování). V knihách se neustále opakuje a vydává
každý rok jednu (jak pravil kritik: vždy se jedná o několikrát použité
ponožky). Jednoho dne se osmělí a trik vyjde. Přihlásí své knihy jako
odborné práce do tzv. RIV a díky tomu dostane na katedru FFUK velmi slušné
peníze. Je to evidentní podvod po všech stránkách.

Halíkovi však akademická půda nestačí. Není to pořád ono. Žádné
fanfáry, komže, trůny, o kterých tak často snil. Chce být politikem,
minimálně prezidentem ČR. Co naplat, že všechny jeho minulostní politické
úvahy mají mimořádně infantilní úroveň a jeho prognózy se svojí
přesností blíží nule. Je sveřepě přesvědčen o své vyvolenosti. Halík
tak dlouho olizuje Havlovi boty, až se dočká veřejně vyřčené věty:
Halík by mohl být prezidentem. Od té doby podepisuje jakoukoli petici a
dohání to, co jako slouha předlistopadového režimu zameškal. Rád by se
zviditelnil i na toaletním papíru. Peníze také nezanedbává a napojí se
zejména na penězovody z EU. Vystupuje kde to jen jde, zvláště na církevní
i akademické půdě v různých zemích. Nikdo však neví, co tam říká a
pro koho to dělá. Zpětná vazba chybí. Víme jen, že všechny jeho cesty
jsou placeny a že Halík by nikdy nic neplatil ze svého (další jeho
pozoruhodný charakterový rys).

Před rokem se v médiích objevily informace o Halíkově temné minulosti.
Halíkovi přátelé zapracovali a tvrdě lobovali za to, aby mu byla udělena
Templetonova cena. Zvláště si dali záležet, aby v odůvodnění byla
pochválena jeho vylhaná předlistopadová minulost (Templeton sám se dal
slyšet, že o Halíkovi nikdy neslyšel.). Dále je oceněna Halíkova práce
na poli mezináboženského dialogu. Halík, kromě jednostranných řečí ex
katedra, prakticky nikdy žádný mezináboženský dialog nevedl. Brání mu v
tom faktická neznalost. Není prostě schopen obstát ve vyhrocené diskusi. Ve
skutečnosti totiž nerozumí ani Islámu, ani svému oblíbenému budhismu. A
přitom je to tak jednoduché. Nechť religionista konečně napíše odbornou
práci. Cena je však doprovozena nemalou finanční částkou. A tak se jistě
dočkáme nové odrůdy impotentního Fóra 2000, což je přehlídka
ztraceného času a vyhozených peněz.

Halík se v podstatě neustále prezentuje a vnucuje veřejnosti sám. Když jej
někam nepozvali a on si myslí, že by tam měl být, požádá oddanou služku,
aby mu zařídila pozvánku, protože pak to vypadá, že byl chtěn. Zprávy o
svých zahraničních vystoupeních si píše sám a žádá poté Českou
křesťanskou akademii, aby tyto jeho zvěsti o sobě sama rozeslala na různé
adresy a tím ji objektivizovala. Žena, která tak činí, nikdy na žádné
podobné akci nebyla a poslušně na sebe bere odpovědnost za Halíkovu
sebeprezentaci.

Halíkova témata a charakter

Halík tvrdí, že akcent na rodinu je nebezpečný a povzbuzuje fašismus (!).
Důraz na pouhé občanství, tedy na atomizaci společnosti na jednotlivce, je
naopak v pořádku. Halík tak hloupě glorifikuje sovětský model, kdy
loajalita k státu byla důležitější než loajalita k rodině. Halík tak
dnes prosazuje společnost, jež bude ovládána jeho nadnárodními
chlebodárci.

Halík prosazuje multikulturní koncept, který opomíjí tradiční
uspořádání naší společnosti. Zbaběle se vyhýbá praktické pomoci
pronásledovaným křesťanům, nenávidí slovanské pravoslaví, ale úlisně
řeší problémy muslimů v ČR.

Halík je na objednávku ochoten zdůvodnit cokoli proti našemu tradičnímu
světu. Nejkřiklavější bylo jeho prosazování bombardování Jugoslávie.
Stačilo, aby tento nehorázný zločin podporoval Havel a Albrightová. I v
jiných případech však rád zmíní nutnost globalizace a papouškuje, co si
zejména Jiří Pehe přeje. Rád volá do zbraně, ale když na něho někdo
zadupe, rychle chameleonsky obrací. Halík se tváří nadnárodně, normální
vlastenectví má za neonacismus a fašismus 2. republiky a všechno české mu
připadá malé. Opakuje: Neumíme si vládnout sami, a proto nám musí
vládnout EU. Tváří se jako součást elit, které jsou nadřazeny místnímu
obyvatelstvu. Je však pouhým otrokem oněch samozvaných elit.

Halík obdivuje bohaté a mocné (např. Bakalu). Sponzoroval jej mj. i syn
bývalého předsedy vlády ČSR Korčák ml. Rád se nechává vozit limuzínou,
působí mu rozkoš překračovat pravidla silničního provozu, neb si tak
potvrzuje svojí výjimečnost (sám řídit neumí). Štítí se chudobných, i
když o nich s nechutí občas slovo prohodí. Bojí se konfrontace s
normálními muži, protože ví, že je psychicky i morálně slabý. Je
zbabělý a svoje problémy řeší udavačstvím a kuloárním jednáním.

Halík se bojí konfrontace s lidmi, kteří fundovaně odporují jeho „myšlenkovému“
světu. Vždy utekl před podobnou diskusí, jelikož by vyšla najevo jeho
nejistota a nevzdělanost. I při přátelské diskusi, v níž vystupují lidé
jemu blízcí, a to v oborech, ke kterým se hlásí, víceméně mlčí,
protože se bojí své nedostatečnosti.

Halík je relativně zdatný rétor, jenž nikdy nic relevantního neřekne,
klouže po povrchu a vytváří zdání, že ví cosi, co ostatní nemohou
postřehnout. V osobním kontaktu však překypuje materiálním konformismem a
vulgárností. Jeho neustálé narážky na vliv zednářů mají zjevně
působit dojmem, že je součástí mocných, kteří hýbou světem. Tento jeho
komplex vytváří koktail: Čapek – pozůstalost – zednáři –
jedináček – touha po výjimečnosti - narcismus – matka (o níž nechce
mluvit) – touha po kariéře za každou cenu – uzavřenost – úzkost -
strach z normálních lidí – nedostatek opravdových přátel - jednání za
zády.

Halík se rád vydává za velkého znalce umění. Budiž řečeno, že tato
část jeho budování image je mimořádně směšná. Halíkův vztah k
múzám je toporný a školometský. Prezentuje to, co bylo tisíckrát řečeno,
tedy tzv. prověřené hodnoty. Mne si stařecké strniště a banálně
posuzuje umělecký svět od Beethovena po Čapka. Chtěl by být prostě vším.
Halík nerespektuje dogmata katolické církve (zpochybňuje např. posmrtný
život Zmrtvýchvstání...). Proč tedy působí jako její kněz? Jaké je
jeho skutečné poslání?

Halíkovo nejbližší okolí a několik zrcadel pravdy

Nejdůležitější osobou, se kterou to Halík táhne od 80. let, je jistá
RNDr. Scarlett Vasiluková – Rešlová, CSc. (CSc. se udělovalo až po
schválení KSČ.) Tato vdaná žena s Halíkem dlouho vytvářela tandem,
starala se mu o domácnost a organizovala mu život. Byla to údajně emigrantka,
ale před listopadem s ním klidně v ČSSR publikovala článek. Sama měla po
listopadu politické ambice, ale byla z toho „pouze“ stáž na Michiganské
univerzitě. Dle svých slov jela před listopadem do Říma, aby tam ovlivnila
příští jmenování pražského arcibiskupa. V čí prospěch? I ona se
katolické víře vysmívá, leč s „katolickým knězem“ Halíkem
setrvává dodnes. Dle různých pozorovatelů se jedná o vynucený vztah. Kým?

P. Odilo Štampacha považoval Halík za „to nejsympatičtější Odilo“ a
nějaký čas s ním bydlel. Tento samolibý člen dominikánského řádu,
odešel ostentativně z katolické církve, veřejně se přiznal k
zednářství a začal střídat církve jako boty. Hraje si na religionistu,
nejraději se však také vyslovuje k politice, homosexualitě atd. Po
teatrálním přiznání se ke svobodnému zednářství mu měl Halík
vyhrožovat, že z něj udělají malou rybu. Kdo jsou oni ti, jež tak učiní?
K O. Štampachovi existuje také inspirativní svazek StB.

K P. Reinsbergovi se Halík také velmi rád vztahoval, neb byl významnou
předlistopadovou církevní autoritou. Halík ho však měl raději až po
smrti. Vyprávěl o jejich krásném vztahu, leč farníci P. Reinsberga
hovořili jinak. Halík byl pro něho obyčejný oportunista a mimořádně
nafoukaný egocentrik.

Také by byl rád, kdyby jej chválil zesnulý P. Oto Mádr, poslední
skutečný teolog české katolické církve. On tak však nečinil a považoval
jeho narcismus, nafoukanost a nedisciplinovanost za vážnou charakterovou vadu.
Halík se pomstil a pohrdavě napsal, že Mádr pocházel z malých poměrů,
čímž chtěl dát najevo, že jeho původ je mnohem významnější. Kdo však
Halíka zná zblízka ví, že je to buran, který se obléká jako švihák z
NDR a na recepci umí překvapit nedůstojnou poživačností a neznalostí
etikety. Hraje si na něco, co nikdy tento domažlický syn starých rodičů
nebyl. Mádr byl ovšem šlechtic ducha a vysoce jej převyšoval
intelektuálně i mravně.

Prof. P. Petr Piťha měl Halíka duchovně formovat. Výsledek: Halík
pomlouvá Piťhu kudy chodí a nesrovnatelně vzdělanější, kultivovanější
a duchovnější Piťha je velmi zklamán tím, co z jeho učně vyrostlo.

Zdroj: euportal.parlamentnilisty.cz
