Všichni tu straší ruskou propagandou, ale čínskou neřeší skoro nikdo.
Analytička odhaluje, jak funguje

ROZHOVOR Číňané nepracují v Česku podobně jako Rusové. Nevyužívají u
nás zatím ani fake news nebo placené trolly. Jejich cesta je přímější,
nepracují s veřejností jako takovou. To říká analytička Výzkumného
centra Asociace pro mezinárodní otázky (AMO) Ivana Karásková, která se
specializuje na Čínu a je autorkou projektu ChinfluenCE.

Několikrát jste deklarovala, že se k Číně nesmíme chovat jako k nějaké
bájné, legendami opředené, výjimečné říši, ale je třeba ji brát jako
obyčejnou zemi ukotvenou určitým způsobem v mezinárodním společenství.
Proč je toto běžné pravidlo v případě Číny třeba stále připomínat?

Mým zázemím jsou mezinárodní vztahy, které – zjednodušeně – chápou
státy jako jednotky mezinárodního systému, které mají nějaké
charakteristiky a jež se v něm nějakým způsobem chovají. Na aktéry
mezinárodních vztahů pak uplatňujeme analytické nástroje.

Narativ, který tvrdí, že Čína je výlučná, je z hlediska teorií
mezinárodních vztahů neopodstatněný. Přesto tento narativ uslyšíte velmi
často opakovat ať už od Číňanů, nebo od lidí, kteří se k Číně
nějakým způsobem vyjadřují v České republice i mimo ni. Jestliže
tvrdíme, že Čína je jiná, výlučná a zasluhující si vlastní kategorii
(ať už pro svou velikost, domnělou či skutečnou složitost jejího
politického systému nebo jazyka), implicitně tím souhlasíme s tím, že
nemůže být popsána a vysvětlena za použití univerzálních norem a
principů a že v ní nemohou fungovat západní ideje vládnutí. Což je
jasný logický paradox, uvědomíme-li si, že současné vedení Číny se
opírá o dva nečínské, západní „vynálezy“ – komunismus a
nacionalismus.

Zájem o Čínu, její historii a kulturu může být pochopitelný, ale není
třeba rezignovat na analýzu Číny prostřednictvím nástrojů, které máme
k dispozici. Navíc stavět tvrzení o jedinečnosti Číny na její historii,
velikosti nebo jazyku neobstojí, protože tytéž nebo další rádoby
unikátní charakteristiky mají i jiné země – například více než
miliardová Indie s mnohatisíciletou historií – aniž by si nárokovaly
zvláštní zacházení.

Je opravdu v chování k čínským vrcholným představitelům prezident Miloš
Zeman tak podlézavý, jak se říká, anebo jeho chování nevybočuje z řady
vstřícného přijímání čínských špiček například britskou královnou
či americkým prezidentem?

Vztahy mezi státníky a jejich vyslanci jsou plná gest, která mají, a vždy
v minulosti měla, udělat dojem. Vstřícné přijetí je ale podle mě čistě
jen otázkou gesta – je to signál dobré vůle, ale neotevře uzavřené trhy
a nezmění vnitřní politiku země, jejíž představitele přijímáte.
Čína, stejně jako každá jiná země, dělá především to, co je v jejím
národním zájmu. Bez ohledu na to, jestli jsou její představitelé
přijímáni na červeném běhounu. Zkrátka Číňané jsou v České
republice proto, že to je v čínském zájmu, a využívají náklonnosti,
kterou k nim české elity mají. Ty jsou vedeny opět svým vlastním zájmem a
nikoli pohádkami o „fascinaci Čínou jako takovou“.

Argumentace ve stylu „vždyť oni to dělají také, tak co bychom to
nedělali my“, která se s železnou pravidelností objevuje v jakékoli
debatě o návštěvě prezidenta Si Ťin-pchinga v České republice, je trochu
dětinská. Myslím, že by bylo dobré si věcně a po pravdě říct, jestli
to ostatním ve skutečnosti přineslo nějaké výhody, proč to chceme dělat
stejně, co od toho očekáváme, zda je to v souladu s naším hodnotovým
systémem a s tradicí a zda nelze dosáhnout stejného cíle i jinými
prostředky.

Legenda o výjimečnosti, jak jste také řekla, Číně vyhovuje. Myslíte si,
že by se nějaký think-thank či dokonce Centrum proti terorismu a hybridním
hrozbám, jehož náplní práce je informovat veřejnost o dezinformacích,
měl už začít zaměřovat i na čínskou propagandu?

Doufám, že alespoň Bezpečnostní informační služba už to dělá.
Číňané nepracují v Česku podobně jako Rusové, kteří mohou navázat na
dlouhodobou tradici vlivu v regionu, na znalost jazyka a místní mentality.
Nevyužívají u nás – zatím – ani fake news nebo placené trolly.
Číňané operují prostřednictvím českých občanů, kteří mnohdy snad
ani nevnímají nebo si plně neuvědomují, co říkají, jak a komu. Jejich
cesta je přímější, nepracují s veřejností jako takovou. Nicméně je
zajímavé, že dvě média – Týden a TV Barrandov, jež jsme v rámci
ChinfluenCE analyzovali, informovala o Číně, v době, kdy měla čínského (spolu)vlastníka,
výhradně pozitivně. Odlišovala se tak od celkového průměru českých
médií, která vnímají Čínu ze čtyřiceti procent negativně.

V rámci projektu ChinfluenCE, který by měl mapovat politický a ekonomický
vliv „říše středu“ v Česku, na Slovensku a v Maďarsku, vznikla
analýza médií. K jakým dalším závěrům jste dospěli?

Mapovali jsme informování o Číně v politické nebo ekonomické souvislosti
ve dvaačtyřiceti českých mainstreamových i alternativních médiích od
roku 2010 do června 2017. Kritériem pro zařazení do analýzy byla jejich
vysoká čtenost, sledovanost nebo poslechovost. Prvním zjištěním bylo, že
s intenzifikací česko–čínských vztahů raketově vzrostl počet článků
o Číně. Když jsme se ale podívali na obsah textů, zjistili jsme, že
články ve velké míře nejsou o Číně jako takové, ale týkají se
provázání čínského tématu s domácí politikou. Místy bych skoro řekla,
že spíš než o Čínu šlo o to, jak kdo má rád konkrétní české
politiky.

Česká mediální debata o Číně je silně zpolitizovaná, unesená
domácími politickými a ekonomickými zájmy. Místo abychom si kladli otázku,
jaké vztahy s Čínou chceme mít, jak chceme ochránit svůj trh například
prostřednictvím zákona o ochraně strategických odvětví, jak chceme pomoci
českým exportérům vyrovnat se s netarifními opatřeními při vstupu na
čínský trh nebo jaké čínské investice bychom uvítali, kolik a kam –
vedeme debatu o tom, zda vůbec chceme mít nějaké vztahy s Čínou, jejíž
režim se mnohým nelíbí. Debata v rovině lidská práva versus ekonomická
diplomacie vyvolává silné emoce a emoce mnohdy převálcují schopnost
racionálního uvažování a na fakta orientovanou diskusi.

Zjistili jsme také, že v mediální debatě téměř nejsou zastoupeni
podnikatelé. Čína je natolik toxické téma, že málokdo – zvlášť v
porovnání s lety před „restartem“ česko-čínských vztahů – chce
veřejně mluvit o své účasti na podnikatelských misích, na akcích
česko-čínské komory vzájemné spolupráce nebo o svých problémech, ale i
úspěších s podnikáním na čínském trhu. To je abnormální.

Jak v tomto kontextu vnímáte projekt Nové hedvábné stezky podporovaný
čínským prezidentem? Do jaké míry jde o další formu získávání vlivu?

Projekt má ekonomickou dimenzi, kdy má pomoci Číně vyvézt svou nadprodukci
v oblasti ocelářství a stavebnictví. Má také prointegrovat různé
čínské provincie soustavou železnic a silnic a napojit příhraniční
provincie na okolní státy. To pomůže vyrovnání rozdílů mezi bohatšími
a chudšími provinciemi v Číně a čínské ekonomice jako celku.

Pochopitelně kromě ekonomické má iniciativa i politickou a bezpečnostní
dimenzi už jen tím, které státy jsou její součástí a které ne, kudy
mají vést dopravní koridory a jakým způsobem chtějí Číňané svoje
aktiva ochránit. Například v Pákistánu se Čína dohodla na tom, že
pracovníky, kteří budují čínsko-pákistánský ekonomický koridor,
chrání v nestabilní provincii Balúčistán pákistánská armáda.
Balúčové proti projektu protestují.

V brožurce o Nové hedvábné stezce vydané čínským velvyslanectvím v
Praze se objevil i váš celkem pochvalný článek. Jak se to stalo?

O brožurce jsem ani nevěděla, děkuji za upozornění. Snažím se být v
rámci svého oboru objektivní a neignorovat fakta, která by se mi třeba
nehodila do krámu“. V tomhle případě si nejsem jista, zda to, co jsem
napsala, opravdu před převzetím četli.

I lidé, kteří mají s čínskými byznysmeny velmi dobré vztahy,
přiznávají, že politika win–win končí vždy tak, že si větší výhodu
odnesou Číňané. Proč to? To máme v Evropě tak špatné vyjednavače?

Je velmi obtížné Čínu dotlačit do postoje, který by byl pro ni
nevýhodný – s růstem její moci v mezinárodním systému je to čím dál
složitější. Nepomáhá k tomu ale ani to, že si občas nejsme schopni
stanovit jasné podmínky a neuhnout z nich. Pokud bychom mluvili konkrétně,
problémem Evropské unie, jako větší váhy v mezinárodním systému než
jsou národní státy, je neexistence jedné politiky vůči Číně.
Střetávají se tu zájmy různých států s často diametrálně odlišnými
pohledy na protekcionismus obecně, na obchodování s Čínou, na čínské
působení v regionu, na teritoriální nároky Číny i na lidská práva a
lobby různých odvětví. To Číně samozřejmě vyhovuje.

Jak rychle by měly všechny evropské země anebo celá EU přijmout zákon na
ochranu strategických odvětví a co, včetně třeba ocelářství, by mělo
být vůči čínskému dovozu ochráněno?

Macronova – neúspěšná – iniciativa mířila na možnost Evropské komise
zkoumat investice třetích zemí v členských státech Evropské unie.
Oficiálně se netýkala Číny, přestože o čínské investice, o které se
evropské státy ucházejí, z velké míry šlo. To ale nelimituje členské
státy k vlastní iniciativě – některé země, například Polsko nebo
Německo, už instrument na ochranu strategických odvětví mají. Myslím, že
v případě České republiky by bylo záhodno definovat, co za strategická
odvětví považujeme, a jak se vyhnout možným komplikacím se zahraniční
investicí – nikoli jen čínskou – do tohoto odvětví. Přispělo by to k
větší důvěře v ekonomický základ investic. V německém případě se
možnost delšího zkoumání investice přicházející z mimoevropského
prostoru týká například elektrických sítí, jaderných elektráren,
dodávek vody, telekomunikačních služeb, nemocnic nebo letišť.

Do jaké míry se posílením Si Ťin-pchinga ve funkci generálního tajemníka
ÚV KS Číny – i přes rozšířený konfucianismus – může změnit
jednání Číny směrem k „velkopanství“ a k začátku upevňování
pozice hegemona?

Čína od nástupu Si Ťin-pchinga v roce 2012 opustila politiku skrývání
svých schopností, jak ji údajně definoval Teng Siao-pching, a přišla s
iniciativami typu 16+1, Pás a stezka nebo Asijská investiční banka pro
infrastrukturu. Netají se s tím, že jejím cílem je růst moci do pozice
světového lídra a spolu s tím bude patrně také asertivnější v
zahraniční politice, v ekonomice i například v teritoriálních nárocích
vůči Tchaj-wanu, nebo v jihočínském a východočínském moři.
