Hrůzy Barnevernetu. Mohou vás nachytat na čemkoliv, třeba že se moc
usmíváte. Promlouvá exposlankyně Chalánková, která zná norský systém
jako málokdo jiný

ROZHOVOR „Tady už nejde o záchranu dětí, kterým někdo ubližuje, ale o
pasování se do role, která hodnotí citovou schopnost pečovat o své děti,“
říká o norském Barnevernetu poslankyně Jitka Chalánková, která se této
problematice dlouhodobě věnuje. O tom, zda má matka dítě ráda dost nebo
málo, rozhodují podle ní často pracovnice bez dostatečné odbornosti a
rodiče se norské sociálce prý zavděčují jen velmi těžko. Pouhé dlouhé
a smutné pohledy jsou zaznamenány s tím, že matka nemá pochopení pro
potřeby dětí. Barnevernet navíc není kontrolovatelný.

Říká se, že norští rodiče se bojí dávat najevo své postoje i
vyjadřovat vztah k dětem, aby nebyli trestáni. Údajně to platí také v
případech, kdy rodiče nemohu jít na schůzku o dítěti ve škole pro jiné
povinnosti, pak věta jako „že to může mít následky“ děsí rodiče. Vy
jste v Norsku byla kvůli případu Evy Michalákové a jejích odebraných
synů, je ta situace situace tak daleko? Panuje mezi rodiči v Norsku strach?

Myslím, že je potřeba si uvědomit, že rodiče se všeobecně bojí a mohu
svědčit o případech, jako je Eva Michaláková a další čeští občané,
třeba případ holčičky s onemocněním ledvin. Tam je výhodou, že mají
státní příslušnost i mimo Norsko a dané státy mohou nějak, více či
méně účinně, pomáhat. Není to však jednoduché, trvá to dlouho,
souvisí to s Haagskou úmluvou a tak dále. Máme dost informací o případech
norských maminek, setkala jsem s dvěma. Jedna dokonce drží hladovku,
protože jí nechtějí vrátit dítě po nesmyslném obvinění, a to dokonce
bez jakéhokoliv styku.

Těch příběhů je hodně a dokumentaci můžete najít na stránkách
Parlamentního shromáždění Rady Evropy, která upozorňuje na extrémní
počet odebíraných dětí a dávaných do nepříbuzenské péče. V Norsku
postupnými kroky nejdříve zbaví rodiče rodičovských práv a pak se soudy
snaží o adopci. V případě Michalákových i díky přístupu českého
státu nedošlo k adopci, ale sourozenci jsou rozdělení do dvou pěstounských
rodin. Problematika je velice složitá, teprve se rozkrývá a dostává na
světlo, Barnevernetů je přes 400 a jsou v podstatě autonomní,
nekontrolovatelné a dohled ze strany jiných orgánů je čistě formální
nebo žádný. Jenže Norsko jako stát je za systém, který vůči dětem a
rodičům uplatňují na svém území, zodpovědné.

Jestli to Norové takto chtějí, je diskutabilní, mám informace o zoufalých
situacích, kam jejich systém vede a viděli jsme objektivní dokument v
České televizi, kde hovořili přímo aktéři služby, psycholožka a
rovněž ti, jimž Barnevernet pomohl i spíše nepomohl. Ten dokument je velmi
objektivní a ukazoval celou hrůznost. Tady už nejde o záchranu dětí,
kterým někdo ubližuje, jde o pasování se do role, která hodnotí citovou
schopnost pečovat o své děti. Problém je, že se nikdy nezavděčíte. Mám
k dispozici kompletní spis Michalákové. Buď se matka usmívá moc, nebo se
dlouze a smutně dívá a pak uvedou, že nemá pochopení pro potřeby dětí,
protože se dlouze a smutně dívá. Není způsob, jak se zavděčit.

Děti státu. Dokument České televize

Prezident Miloš Zeman Barnevernet přirovnal dokonce k nacistickému programu
na převýchovu dětí. Souhlasíte s tímto srovnáním?

Určitě. Snažila jsem se seznámit s historií toho, o čem prezident mluvil.
Děti jsou odebrány a pak se řekne i na základě smyšlených posudků, kdy
soudy trvají strašně dlouho – možná cíleně – že si děti u
pěstounů zvykly a neměly by se vrátit. Vlastní biologičtí rodiče jsou
až na posledním místě.

Poslanec Zdechovský také řekl, že „jak se někdo dostane do spárů
norské sociálky Barnevernet, tak už se z ní nedostane“. Není to trochu
přehnané?

Vracím se k usnesení Parlamentního shromáždění Rady Evropy, že maximum
odebraných dětí skončí v nepříbuzenské péči a podle statistik je
minimum případů, kdy se podaří uspět a zabránit tomu – asi tři
procenta. Ale například zmíněná holčička s ledvinami, kde jsme rychle
zasáhli ve spolupráci s rodinou i s Radou Evropy, se to podařilo. Bylo
jediné štěstí, že nemocnice vedla o dítěti veškeré dokumentace a
rodiče tedy mohli předložit záznamy lékařů, že ji chodili navštěvovat
a měli o ni zájem. Ale jak to chcete dokázat, pokud je dítě doma? Místo,
aby soudy dokazovaly, že rodiče dítěti ubližují, musejí rodiče dokazovat,
že nikomu neublížili a mají je rádi. Zda je mají rádi dost nebo málo,
posuzují pracovnice bez řádné erudice, což bylo vidět rovněž v dokumentu.

Jaké je srovnání v těchto případech mezi Českou republikou a Norskem? A
čeho bychom se měli vyvarovat, abychom nedopadli stejně?

Snaha o stejný postup je u nás vystopovatelná dokonce z let před rokem 2012,
kdy vešel v platnost zákon o sociálně právní ochraně dětí. Tehdy
ještě nebylo jasné, o co se jedná. Když jsme výbor žádali o statistiky
počtu odebraných dětí, kam byly umístěny, tak nám ministryně Marxová
vysvětlila, že takové statistiky není schopna připravit. Jakékoliv odhady
jsou tedy zavádějící, protože Česká republika nemá o počtu dětí a o
jejich dalších přesunech přesný přehled. Pokud se na věc podívám jako
lékařka a jakým způsobem je pomoc zajišťována v České republice, tak za
většinou dětí mohou rodiče do kojeneckých ústavů docházet, jsou tam
umístění s dětmi a jsou po určitou dobu v péči zařízení.

Pokud se o dítě starat nechtějí, odmítají nebo nejsou schopni, hledají se
formy náhradní péče během tří měsíců a preferují se dlouhodobější
pěstounské umístění a adopce. Avšak kvůli preferování adopce na
přechodnou dobu klesá zájem o adopce a máme i nedostatek pěstounů na
dlouhodobou péči. Systém náš a Norska se nedá srovnávat, ale nelze
zničit, co u nás funguje, nemáme děti na ulicích, ale bojím se, že pokud
dojde k rušení možnosti takové péče, tak se dětem nedostane potřebného
a skončí jako bezdomovci. A snahy o rušení tady jsou.

Norská ministryně Solveig Horne prý nechala zpracovat audit, který bude
řešit i případy, při nichž mohlo dojít k pochybení ze strany
Barnevernetu. Domníváte se, že takové věci s problémy pohnou?

Byla bych velice ráda, kdyby se snažili něco změnit k lepšímu. Jsem
smutná a zklamaná. Nevím, čím to je, zda jsou děti v Norsku ve slabším
postavení. S ministryní jsme komunikovali a dostali jsme nic neříkají
odpovědi, že oni nemají systém pod kontrolou, nemají možnosti zasáhnout
do jednotlivých případů a pokud se dělá audit, tak si Barnevernet sám
určí pravidla, koho do auditu vyberou. Už jsme se nedozvěděli, jaká
pravidla to jsou. Žádali jsme o přímluvu, aby i případ Michalákové mohl
spadnout do těch prošetřovaných, ale odvětili, že nikdo nehlídá, kdo
bude prošetřován.

Lze tak dlouho fungující systém v Norsku a případné porušování práv
dětí nějak zastavit? Nebo jsou šance mizivé?

Lidé, kteří takovou hrůzu prožívají, se bojí ozvat a medializovat věc
už vůbec nechtějí. Setkávají se pak s vyhrožováním jako v případě
Michalákové. Nebála se zveřejnit základní informace, protože žijeme v
Evropě a nezveřejnila nic, co by dětem mělo ublížit, a přesto byla
jediným důvodem pro odebrání rodičovských práv medializace celého
případu. Česká republika žádala doložit, proč byly děti rozděleny,
odebrány, neučí se českému jazyku a tak dále. Žádné informace nebyly
zodpovězeny.

Jak je na tom případ Evy Michalákové nyní?

Žije na severu Norska, pokud by šla do České republiky, řeklo by se, že
jí na dětech nezáleží, protože opustila Norsko. S přítelem vychovává
jeho dceru, pracuje ve školce jako asistentka pedagoga, studuje školy,
seznámila se s jazykem. Její případ je v posuzování u Evropského soudu
pro lidská práva, zatím nemáme informace, že by ho nechtěl projednávat, i
když se to stává.
