Babišův politik udeřil: Kdo ničí vlajky USA, je chuligán. Kdo ničí
vlajky Číny, je aktivista. Homofob, rasista, ignorování zločinů
uprchlíků...

Zastupitel hlavního města Prahy za hnutí ANO Patrik Nacher a majitel portálu
Bankovnípoplatky.com se ve svém komentáři pro ParlamentníListy.cz
vyjádřil k uplynulé návštěvě čínského prezidenta Si Ťin-pchinga v
Česku.

Podle Nachera jsme v uplynulých dnech byli opět svědky značkování,
paušalizování a osočování ze strany jediných nositelů pravdy. „Podle
nich to bylo podbízení se, útok na lidská práva, byznys na úkor demokracie
a podobně,“ uvedl s tím, že z toho důvodu se na celou věc podíval ze
širší perspektivy.

„Kdo ničí americké vlajky, je považován za chuligána. Kdo poškodí ty
čínské, je nazýván aktivistou. Kdo udělá politikům na billboardech
tykadla, musí do vězení. Setkání anglické královny s čínským
prezidentem je symbolem mostu mezi východní a západní civilizací. Setkání
českého prezidenta s čínským se označuje za nechutnou zahraniční
politiku ČR. Politika jedné Číny je, z úst Karla Schwarzenberga, svého
času ministra zahraničních věcí, ukázkou státnické rozvahy a
diplomatického nadhledu. Ze strany hlavního města Prahy pak je takové
stanovisko považováno za zásadní nerozvážnost a pochybení,“ zmínil
mimo jiné Nacher.

Připomněl také Majdan v Kyjevě, případ Pussy Riot či házení vajíček
na prezidenta. „Kdo nesouhlasí s multikulturní politikou, bývá označen za
xenofoba, kdo podporuje rodinu, je implicitně homofob, kdo není ochoten
pronajmout byt komukoliv, je rasistou. Kdo si hraje na jediného spravedlivého,
který stojí nad zákony, je zástupce neziskového sektoru či organizace pro
lidská práva. Samozřejmě za peníze daňových poplatníků,“ sdělil
také Nacher.

Povšiml si rovněž faktu, že v případě Blízkého východu a severní
Afriky vystupujeme jako exportéři západní demokracie jako vrchol občanů.
Ale v momentě, kdy v referendu lidé neschválí nějaký evropský dokument,
například evropskou ústavu, hlasuje se podle Nachera buď znovu, dokud to
nedopadne správně, nebo se to napříště řeší jen schvalováním v
parlamentech.

V případě Číny si dle jeho názoru zase hrajeme na světového soudce se
zdůrazňováním práv jednotlivých národů na svoje sebeurčení, na
samostatnost a vlastenectví. „V rámci Evropské unie se jakékoliv
vyzdvihnutí a obhajoba práva jednotlivé země na samostatný vývoj vnímá
jako nemoderní nacionalismus. A teď pár čísel, abychom se vrátili na zem.
Kdo byl například v Německu v roce 2014 největším investorem? Překvapení
se nekoná, byla to Čína s téměř 12% podílem ze všech investic. Kdo je
největším držitelem amerických dluhopisů (nepočítáme-li americkou
centrální banku Fed)? Vedle Japonska to je samozřejmě Čína, což by se
dalo mediální zkratkou popsat také jako to, že komunistická Čína je
největším věřitelem kapitalistických Spojených států, nejbohatší to
země světa. Takže si u nás sypeme popel na hlavu úplně zbytečně,“
uzavřel s tím, že principem dvojího metru děláme ze sebe spíše
kašpárky.

Celý text Patrika Nachera:

Slovník politické korektnosti aneb návštěva čínského prezidenta

Tak nás navštívil prezident nejlidnatější země a opět jsme byli svědky
značkování, paušalizování a osočování ze strany jediných nositelů
pravdy. Podle nich to bylo podbízení se, útok na lidská práva, byznys na
úkor demokracie a podobně. A tak mě napadlo se na věc podívat ze širší
perspektivy a nabídnout jiný úhel pohledu na lidská práva, demokracii,
svobodu slova:

Kdo ničí americké vlajky, je považován za chuligána. Kdo poškodí ty
čínské je nazýván aktivistou. Kdo udělá politikům na billboardech
tykadla, musí do vězení.

Setkání anglické královny s čínským prezidentem je symbolem mostu mezi
východní a západní civilizací. Setkání českého prezidenta s čínským
se označuje za nechutnou zahraniční politiku ČR.

Politika jedné Číny je, z úst Karla Schwarzenberga, svého času ministra
zahraničních věcí, ukázkou státnické rozvahy a diplomatického nadhledu.
Ze strany hlavního města Prahy pak je takové stanovisko považováno za
zásadní nerozvážnost a pochybení.

Hlas proti Číně či Rusku je projevem občanské společnosti a osobní
statečnosti. Hlas proti ilegálním imigrantům projevem zbabělosti a egoismu.

Kdo podporoval Majdan v Kyjevě, byl ryzím demokratem. Kdo byl na druhé
straně barikády, byl rusofilem. Fotbaloví ultras jsou vždy chuligáni, pokud
ovšem nedemonstrují na „správné“ straně, jako v tomto případě.

Demonstrace potlačované v Moskvě jsou útokem na základní hodnoty vyspělé
civilizace nebo jako v případě Pussy Riot neakceptovatelnou agresí vůči
svobodě projevu a umělecké nezávislosti. Demonstranti zmlácení například
v New Yorku na demonstraci Occupy Wall Street jsou naproti tomu provokatéři a
antidemokraté a kapela Ortel symbolem nesnášenlivosti.

Házení vajíček na prezidenta je projevem odvahy a svobody slova.
Vyjádření svobodného byť kritického názoru na náměstí například
proti imigrační politice nebo proti vládě, je porušení zákona.

Kdo nesouhlasí s multikulturní politikou, bývá označen za xenofoba, kdo
podporuje rodinu je implicitně homofob, kdo není ochoten pronajmout byt
komukoliv je rasistou. Kdo si hraje na jediného spravedlivého, který stojí
nad zákony, je zástupce neziskového sektoru či organizace pro lidská práva.
Samozřejmě za peníze daňových poplatníků.

Zprostředkovat informaci o podkopnutí imigranta je mediální povinností.
Při informování o násilí ze strany imigrantů či odmítnutí nabízeného
bytu ze strany uprchlické rodiny, má nebo spíše musí, nastoupit „přirozená“
autocenzura.

V případě Blízkého východu a severní Afriky vystupujeme jako exportéři
západní demokracie jako vrchol vlády občanů. V momentě, kdy v referendu
lidé neschválí nějaký evropský dokument, například evropskou ústavu,
hlasuje se buď znovu, dokud to nedopadne správně nebo se to napříště
řeší jen schvalováním v parlamentech.

V případě Číny si zase hrajeme na světového soudce se zdůrazňováním
práv jednotlivých národů na svoje sebeurčení, na samostatnost a
vlastenectví. V rámci Evropské unie se jakékoliv vyzdvihnutí a obhajoba
práva jednotlivé země na samostatný vývoj vnímá jako nemoderní
nacionalismus.

A teď pár čísel, abychom se vrátili na zem. Kdo byl například v Německu
v roce 2014 největším investorem? Překvapení se nekoná, byla to Čína s
téměř 12% podílem ze všech investic. Kdo je největším držitelem
amerických dluhopisů (nepočítáme-li americkou centrální banku Fed)? Vedle
Japonska to je samozřejmě Čína, což by se dalo mediální zkratkou popsat
také jako, že komunistická Čína je největším věřitelem
kapitalistických Spojených států, nejbohatší to země světa. Takže si u
nás sypeme popel na hlavu úplně zbytečně. Principem dvojího metru děláme
ze sebe spíše kašpárky.
