Jsme na pokraji kolapsu. A do vesmíru se neodstěhujeme, na to nespoléhejme,
nadnáší český vědec zásadní úvahu. A má řešení

„Za co platí Evropa?“ V historických i geografických souvislostech
popisuje vědec Boris Valníček důvody, proč „se masy obyvatel začaly
dobývat do Evropy“. Své aktuální zamyšlení poskytnul Parlamentním
listům. Doktor Valníček za války působil v domácím odboji, pracoval v
Astronomickém ústavu ČSAV a vedl také astronomickou část kosmického
výzkumu programu Interkosmos. Doktor věd Valníček velmi úspěšně také
publikuje, vydal 150 odborných prací.

Za co platí Evropa?

Asi se mnoho současníků dívá s podivením na to, co se odehrává na
jihovýchodě a jihu od evropských zemí, a kladou si otázku, jak je to
možné, že se masy obyvatel těchto zemí začaly dobývat do Evropy.

Bohužel, podivení není na místě. Došlo prostě k situaci, k níž dojít
muselo, především v důsledku předchozího vývoje.

Když se podíváme do historie zemí Afriky, Blízkého i Dálného východu,
pak musíme konstatovat, že současný stav je jen následek stavu minulého.
Počínaje 17. stoletím docházelo k zotročování obyvatel v řadě těchto
zemí – už od r. 1619 na území Spojených států byli přiváženi z
Afriky první černošští otroci (otroctví v USA skončilo až o dvě
století později, v polovině 19. století).

V 19. století nastal rozvoj objevných cest v Africe a v Asii, následkem byla
kolonizace řady zemí. V Africe došlo k dělení kontinentu mezi osm
evropských států, takže počátkem 20. století, r. 1900, je rozdělena mezi
Anglii, Francii, Německo, Portugalsko, Španělsko, Belgii, Itálii a Turecko.

Po prvé světové válce Afriku opustilo Německo, a ostatní státy si jeho
podíl rozdělily. Po druhé světové válce došlo sice k osamostatnění
některých zemí (Libye, Somálsko, Tunisko, Maroko, Ghana, Egypt), ale r. 1957
stále 6 evropských států ovládalo řadu území:

Stát Plocha x 1000 km2 Obyvatel x 1000 Francie 10537 42718 Anglie 5001 63390
Belgie 2398 16580 Portugalsko 2060 11327 Itálie 514 1269 Španělsko 308 1102

(Prof. Vlastislav Haufler, Afrika, 1957, Pedagog.naklad.)

Celková rozloha kolonií byla 69 % kontinentu. I když v pozdějších letech
se řada dalších oblastí osamostatnila, vliv koloniálních mocností tam
zůstal dodnes. A má rozhodující vliv i na současný vývoj. I když řada
států, které tam vznikly, má vlastní vládu, neplatí to o ekonomice.Ta je
převážně v rukách koncernů, ovládaných bývalými koloniálními státy,
navíc s podílem Spojených států. Jedná se především o těžbu všech
možných surovin, ať už jsou to kovy, ropa, drahé kovy, diamanty apod.
Výnosy ovšem plynou do ciziny, takže v místě zůstává jen levná
pracovní síla, vlastní průmysl se nerozvíjí stejně jako např. školství,
zdravotnictví a infrastruktura všeho druhu. Životní úroveň je nízká, a
tak – asi i pod vlivem televize, filmů, příp. internetu – narůstá touha
po lepším a pohodlném životě rozvitých zemí. Nemalý podíl na tom má
také řada místních válek v důsledku kmenových sporů, často živených
odjinud, zejména v Súdánu, Nigérii, Lybii, Angole, Somálsku, aj. V
poslední době je to pak činnost Islámského státu, který usiluje zřejmě
o sjednocení rozptýlených hnutí a jejich ozbrojených složek. Nedá se
vyloučit ani možná snaha o obnovu Osmanské říše, která svého času
obsahovala balkánské státy, Řecko, značnou část severní Afriky a Sýrii
s Irákem, včetně Turecka. Prvá prohlášení IS to naznačovala.

Stejně je tomu v zemích Blízkého východu a Asie. Tyto oblasti jsou
dlouhodobě vystaveny územním sporům a místním válkám, přitom v době
celkem nedávné i v současnosti.

Takže Afrika a Blízký východ jsou oblasti politicko-ekonomické nestability.
V současnosti se na tom nejvýznamněji podílí Syrie, která od r.1516 do r.1918
byla součástí Osmanské říše a byla relativně stabilní zemí. Prvou
světovou válkou Osmanská říše zanikla, a tak r. 1918 se stala Sýrie
mandátním územím pod správou Francie. Po r. 1946 s koncem 2. světové
války po rezoluci OSN mandát Francie skončil a v Sýrii vznikly zmatky. I
když Sýrie existuje od té doby jako samostatný stát, je značně
nestabilní, zmítaná pučistickými skupinami a v současnosti zejména IS.

Podobně je tomu v Iráku, bývalé součásti Osmanské říše. Po r. 1920 to
byl britský mandát Mezopotámie, pak Irácké království, od r. 1958
Irácká republika, od r. 1978 diktatura – Saddám Husejn. R. 2003 napaden USA,
boje do r.2011, nyní parlamentní republika. Od r. 2014 IS ovládá severní
oblast Iráku…

Obdobná situace je nyní v Afghánistánu a v Saúdské Arábii. Afghánistán
byl od 10. – 11. století pod vládou Peršanů, Mongolů, Arabů i Turků. Od
r. 1747 se stal samostatným feudálním státem, poč. 19. století se tam
střetly zájmy Ruska a Anglie, důsledkem byly 3 anglo-afghánské války (1838,
1878 a 1919). Od r. 1919 do r. 1978 vláda chánů, skončila smrtí Muhameda
Dávida chána a r. 1979 vypukla válka Afghánistánu s Ruskem, trvala do r.
1989. Po 11. září 2011 byl Afghánistán napaden USA a spojenci, vznikla „demokratická“
vláda, avšak boje pokračují dosud.

Rozdílná je situace Iránu (dávná Persie), kde sice vládne šíitské
duchovenstvo, ale od r. 1979 je to přitom islámská republika. Země má
vyspělý průmysl, školství na vysoké úrovni, stabilní ekonomiku, zejména
díky ropným zásobám (11% světových zásob). 60 – 70% svých potřeb
země vyrábí doma, má dnes už např. vlastní kosmický program. Je to v
současnosti nejvíce konsolidovaný stát Blízkého východu.

Pro úplné vykreslení situace je třeba ještě vzít v úvahu několik
menších zemí, např. Jemen, Libanon a další v oblasti Perského zálivu,
jako Kuvajt a Emiráty, to ale celkový obraz nemění.

Z uvedeného přehledu vyplývá celkový obraz situace: arabský svět (převážně
islámský) představuje oblast téměř 400 milionů lidí v oblasti Blízkého
východu a severní Afriky. Afrika – to je celý světadíl s asi 755 miliony
lidí. Dohromady s Blízkým východem to je tedy 1,155 miliardy lidí.

Evropa naproti tomu má asi 465 milionů obyvatel, výsledná bilance je pak
zajímavá při porovnání hustoty obyvatelstva na 1 km2: v Evropě prakticky
ve všech státech je to více než 100 osob na 1km2, zatímco v Africe je to 10–60
osob na 1 km2, přitom obrovské plochy stepí a pouští jsou neobydlené.

Pro srovnání je ještě třeba uvést Spojené státy americké s průměrnou
hustotou asi 31 osob na 1 km2. Přitom jsou značné plochy USA neobydlené.

Je zřejmé, že Afrika a Blízký východ sloužily po dvě století jako
levné a dostupné zdroje surovin, které se odtud čerpaly pro potřebu „civilizovaných“
zemí Evropy a Ameriky, při čemž za to dostávaly velice málo, někde
téměř nic. Namísto výstavby škol, nemocnic, průmyslu, se jejich
bohatství jen rabovalo. Nelze se pak divit, když tito lidé ve své prostotě
srovnávají své životní podmínky s těmi v Evropě a USA, jak jsou jim
prezentovány sdělovacími prostředky. Z toho plyne jejich touha a snaha
docílit téhož, aniž by byli schopni si uvědomit, že cesta k tomu vede
přes pilnou práci a vzdělání.

Zabránit tlaku přistěhovalců z těchto zemí násilím je velice
problematické. Jediná rozumná cesta k tomu je vytvoření organizace, která
v popsaných oblastech bude provádět dlouhodobou osvětu, která těmto lidem
ukáže smysl života a cestu k blahobytu Evropy a ostatních. Samozřejmě to
vyžaduje síly a prostředky civilizovaných zemí a je to cesta na dlouhou
dobu. Je přitom třeba respektovat místní zvyklosti a podmínky. Není
možné v těchto zemích stále jen intervenovat a nutit jim „demokracii“.
Oni sami musí poznat, co je pro ně dobré, a co ne. „Civilizovaný“ svět
těmto lidem a jejich zemím mnoho dluží. Náprava ale nemůže být snadná
ani rychlá.

Je přitom nezbytné se zamyslet nad vzniklou situací, ta je vlastně na
pokraji kolapsu celé naší civilizace, která se zatím příliš nezabývala
zásadní otázkou v pozadí: kolem r. 1800 na celé této planetě byla 1
miliarda lidí. V současnosti, tedy po dvou staletích, jich je miliard 7. A
jak nás ujišťují demografové, koncem tohoto století jich bude 10 miliard.

Dnes už víme, že ubývá voda, v důsledku oteplování se mění podmínky
pro zemědělství, jsou problémy s energetikou atd. Je tedy třeba klást
otázku, jak a kdo tuto situaci bude řešit. Perspektiva celkem neradostná. Do
daleké budoucnosti se určitá naděje rýsuje, vzhledem k faktu, že v
průběhu posledních 500 000 let se střídaly ledové doby s oteplením. Je
tedy pravděpodobné, že současné pro život mimořádně příznivé období
s oteplením bude končit a přijde další doba ledová, která poměry na
planetě vrátí do rozumných mezí. Ovšem bude to za 500 let, za 1000 let?
Nebo to nebude vůbec? A jak této situaci čelit? Odpověď těžko hledat.
Spoléhat na pokrok techniky v takovém měřítku, že lidstvo se bude
stěhovat jinam do vesmíru? To je nesmysl, chiméra, dobrá jen na balamucení
lidí.

Boris Valníček
