Nečelíme pár teroristům, ale genocidnímu režimu. Spojovat se s Tureckem je
šílenost, s Evropou nemá nic společného, varuje expert na náboženství

ROZHOVOR Podle odborníka na náboženské zdroje násilí Šimona Krbce
atentáty v Bruselu potvrdily, že hrozbou pro Evropu jsou uzavřená ghetta a
centra radikálního islámu, protože poskytují teroristům účinnou ochranu
pro plánování a provádění operací. Tvrdí, že radikální islám je
schopen zrekrutovat pro svatou válku kohokoli. Nechápe, jaký smysl má zvát
do Evropy migranty z celého světa, když je vysoká pravděpodobnost, že
skončí v izolovaném a sociálně vyloučeném ghettu, kde je východiskem
radikalizace a nenávist.

V čem vidíte hlavní příčinu toho, že v Bruselu došlo k teroristickým
útokům, při nichž přišlo o život více než třicet nevinných lidí?

Potvrdí-li se, že v Bruselu vraždili bojovníci z Islámského státu, potom
je hlavní příčinou útoků ideologie této organizace. Ta, jak známo,
dokáže motivovat své stoupence k nejrůznějším brutálním zločinům.
Bombové útoky na civilní obyvatelstvo jsou paradoxně tím nejmírnějším,
co má Islámský stát ve svém arzenálu. To samozřejmě nijak nesnižuje
obrovskou tragédii, která se v Bruselu stala. Evropské instituce však od
loňského léta mají podrobné informace o tom, co Islámský stát páchá v
Sýrii a Iráku. Existují nezpochybnitelné důkazy, že IS provádí na „svém“
území akty genocidy zahrnující mučení, systematické znásilňování,
barbarské obléhání měst nebo hromadné popravy civilistů. Již v létě
2015 byly německou tajnou službou zveřejněny informace, že nekontrolované
migrační vlny Islámský stát zneužije pro vyslání svých zabijáků.
Logicky tak druhou příčinou bruselských útoků je neschopnost vedení
Evropské unie a jejích členských států tuto hrozbu včas a úspěšně
eliminovat.

Bratři Bakraouiovi, kteří sebevražedný atentát na letišti a v metru
spáchali, byli belgickými občany. Dá se to brát jako potvrzení, že lidé
z islámského světa, i kdyby žili sebedéle v evropském prostředí,
zůstanou pro něj navždy hrozbou?

Potvrzuje se, že hrozbou pro Evropu jsou uzavřená ghetta a centra
radikálního islámu. Obě tyto „instituce“ poskytují teroristům
účinnou ochranu pro plánování a provádění operací. Radikální islám
je navíc schopen kohokoli, zdůrazňuji kohokoli, účinně zrekrutovat pro
svatou válku. To není vůbec dobrá zpráva pro nikoho. Bude velice obtížné
se k tomuto problému postavit. Princip kolektivní viny je nepřijatelný,
protiústavní a myslet si, že zákazem něčeho se problém vyřeší, je
velice naivní. Zákaz nebo omezení může vést ke zrodu ještě něčeho
horšího než je IS. Jediným řešením je podle mého názoru aktivní
spolupráce muslimských komunit a radikální přehodnocení imigrační a
integrační politiky. Jaký smysl má zvát do Evropy migranty z celého světa,
když je vysoká pravděpodobnost, že skončí v izolovaném a sociálně
vyloučeném ghettu, kde je východiskem radikalizace a nenávist?

První místopředseda belgické vlády Didier Reynders prohlásil v reakci na
atentáty, že je velmi obtížné bránit lidi proti někomu, kdo je připraven
jít na smrt. Není právě v tom jádro pomýlení, že si Evropská unie
pustí na své území lidi s naprosto jiným uvažováním, pro něž lidský
život nic neznamená, a pak se diví, k čemu ta její otevřenost vede?

Z mediálních zpráv je zřejmé, že belgické a evropské bezpečnostní
orgány situaci nezvládly. Belgická vláda tedy hledá vysvětlení, proč
své občany – a občany jiných států – nedokázala ochránit. Zatím to
vypadá, že bezpečnostní systém v Evropě zcela selhal. Je těžko
uvěřitelné, že pachatelé teroristických útoků se do Evropy
nekontrolovaně vrátili „v převleku“ za uprchlíky a projeli se svými
kamarády z Maďarska až do Paříže. Základní problém podle mého názoru
spočívá v náhledu na členy a sympatizanty IS. Nejedná se o „pouhé“
teroristy nebo islamisty. Islámský stát je mimořádně dobře zorganizovaný
genocidní režim, který používá rozvětvenou strukturu přívrženců v
Africe a Evropě. Čím dříve si evropská politická elita tento fakt
uvědomí, tím dříve se Evropa dostane z bezpečnostní letargie.

Dá se od nynějších špičkových evropských politiků vůbec očekávat,
že přijmou nějaká rázná opatření, která by vedla k zajištění
větší bezpečnosti lidí v Evropě?

K reálným změnám dojde až ve chvíli, kdy k masivnějšímu útoku dojde na
území Německa. Samozřejmě by bylo úžasné, kdyby se nic takového nestalo,
ale míra pravděpodobnosti výskytu je vysoká. Bohužel, způsob vládnutí v
současné Evropě nedává příliš velkou naději na opatření, která budou
ve prospěch evropských občanů. Dá se očekávat, že naopak budou omezena
práva těch, kteří s terorismem a násilím nemají nic společného. A
samotný problém – infiltrace Evropy Islámským státem – vyřešen nebude.

Není to dokonce tak, že politici ve většině zemí Evropské unie jdou svou
migrační politikou nejen proti bezpečnosti, ale i zájmům vlastních
občanů?

Špatně nastavená migrační politika je jednou z mnoha vrstev problému s
extrémním násilím. Většina zemí EU migrační politiku vyřešenou nemá,
politické strany nemají vyjasněné názory a výsledkem je dlouhotrvající
chaos, kterého zneužívají nejrůznější zločinné organizace. To
samozřejmě v zájmu občanů není.

Po dlouhých měsících váhání se Evropská unie rozhoupala a rozhodla se
řešit migrační krizi dohodou s Tureckem. Jak hodnotíte tento její krok?

Dohoda s Tureckem je osudová chyba. Evropa je vydírána autoritářským
režimem, který vězní novináře a akademiky, omezuje všechny možné
svobody a v řešení problémů s menšinami používá zcela nepřijatelné
metody. Turecký režim navíc migrační krizi nevyřeší, jediným výsledkem
bude ustupování v otázkách, které s migrací vůbec nesouvisejí. Turecké
pojetí řízení státu a společnosti je od roku 1915 v ostrém protikladu k
evropským hodnotám a je zcela nepřijatelné, aby evropské instituce
pokračovaly v přístupových jednáních. Evropa může s Tureckem obchodovat,
ale nesmí s ním vytvořit jakoukoli formu státního útvaru – i kdyby se
mělo jednat o koncepce typu „jedna Unie, dva systémy“. To považuji za
obrovské riziko pro evropskou demokracii, protože ji to ve výsledku může
zničit.

Jakým partnerem Turecko vlastně je a co můžeme čekat od chystaného
bezvízového styku pro občany této pětasedmdesátimilionové země?

Převážná část nekontrolované migrace proudí právě skrz tuto zemi. V
Turecku vládne represivní režim. Takže zájmem Evropy by mělo být spíše
zpřísnění vízového styku.

Kam dovedla nynější garnitura politiků Evropskou unii? A nepřestává už
být EU společenstvím rovnoprávných členů?

Rovnoprávnost se nedá zaručit zákonem nebo nějakým nařízením. Evropská
unie je plná řečí o rovnoprávnosti, ale na té nejvyšší úrovni
rozhodování vítězí vždy ten silnější. Malé státy, pokud se
nepřizpůsobí politické linii silnějších, degradují na mocenské satelity.
K vaší první otázce: současné problémy s migrací, společnou evropskou
měnou, kolapsem schengenského systému a extrémním násilím jdou „na vrub“
evropským vůdcům. V normální demokracii by pan Juncker musel dávno
odstoupit. Místo toho bude předseda Evropské komise tvořit „bezpečnostní
unii“ na hašení požáru, který sám způsobil.

Nezačínají v Evropské unii ustupovat do pozadí dříve tolik vyzdvihované
hodnoty jedince, tedy nezávislost, svoboda volby a podobně?

Evropa dlouhodobě nemá žádnou vlastní politiku ani jednotnou vizi. To není
nic nového. Zároveň je pro udržení nesourodého a rozmanitého spletence
zemí, zájmů a kultur bezpodmínečně nutné najít optimální hodnotový
systém. Hodnoty, které zmiňujete, povedou spíše k rozpadu Unie. Není
zkrátka možné řídit tak ohromnou sociálně-ekonomickou entitu na základě
třiceti pěti různých identit. Evropa pro udržení organizovaného celku
bude potřebovat silnou kolektivní identitu a poslušné občany, kteří budou
s evropským útvarem plně identifikováni a nebudou se příliš zajímat o
obsah dohod typu Evropa-Turecko. Historicky je však Evropa úplně jiná, plná
rozporů a věčných diskusí, ať se jedná o politiku nebo filozofii.
Kolektivistické tendence v minulosti vedly pouze a jen k destrukci, násilí a
utrpení milionů lidí.

Co říkáte volebním úspěchům protisystémových stran v členských
zemích EU?

Úspěch tzv. protisystémových protestních stran není nic překvapivého.
Neschopnost tzv. tradičních stran vede k hledání alternativních
politických elit. Je pravděpodobné, že postupem času tyto alternativy mohou
ovládnout politický mainstream ve všech zemích Evropské unie. Pestrost a
radikální podoba jednotlivých „protisystémových“ politických subjektů
je pouze dočasná. V dohledné době se budou muset tyto strany zbavit
vnitřních proti-demokratických tendencí. Protestní strany se totiž v
současnosti mohou dostat poměrně snadno do parlamentu, ale volby s
největší pravděpodobností nikdy nevyhrají. Změnit to může pouze
masivní ostrakizace nebo globální hospodářská krize, které ovšem tyto
politické síly uvrhnou do bažiny extremismu.
