Vydržíme jen 15 dní... Analytik otevřeně o tom, co nastane, až ostatní
začnou zavírat hranice

ROZHOVOR Vojenský analytik Jaroslav Štefec varuje před důsledky možného
uzavření hranic mezi Bavorskem a Rakouskem, kdy by se Česká republika mohla
stát tranzitní zemí pro imigranty. „ČR nezvládne ani oněch 580
oficiálně ‚propouštěných‘ ilegálních migrantů denně, protože
ubytovací a humanitární kapacity i přes půlmiliardovou ‚investici‘ do
neziskovek v roce 2015 nebudou stačit ani na 10–15 dnů podobného exodu.
Reálný počet migrantů, kteří se budou každý den snažit dostat na naše
území, se navíc bude pohybovat spíše v tisících. Tito migranti se budou
hromadit u Hranic s Bavorskem a Saskem a budou se pokoušet pronikat na území
Německa, které je bude vracet zpět na naše území,“ sdělil Štefec
ParlamentnímListům.cz.

Poslední summit EU, kde se měla řešit zásadní opatření k zastavení
nelegální uprchlické vlny z Blízkého a Středního východu a také z
Afriky, nepřinesl ke zklamání veřejnosti i řady politiků nic konkrétního.
Evropa se má dále jen opírat o sliby nespolehlivého spojence Turecka a
věřit Řecku, jež má svých vnitřních problémů až nad hlavu, že
zřídí další hotspoty a bude se řádně věnovat azylovému řízení.
Může nás tak za pár měsíců čekat, podle názorů některých médií,
ještě větší příval běženců než vloni. Myslíte si, že by za podobné
situace mohlo zasáhnout na schengenské hranici NATO? Je reálný tento
scénář?

Vaše otázka vlastně nedává smysl. Schengenská hranice jako pojem je z
hlediska Washingtonské smlouvy naprosto irelevantní a NATO s ní nemá nic
společného. Neexistuje totiž žádná smlouva mezi NATO a EU o obraně hranic
území Evropské unie. Tato smlouva principiálně není ani možná, protože
existují země EU, které nejsou členy NATO. Čili NATO nemůže na
schengenské hranici zasáhnout prostě proto, že na to nemá právní
nástroje. Tato hranice pro Alianci formálně neexistuje.

Jiná věc je, zda by se NATO při řešení migrační krize mělo angažovat
ve prospěch svých evropských členů. Tady naopak není na místě se ptát,
zda by NATO zasáhnout mohlo nebo mělo, zásah už měl dávno probíhat,
nejpozději od léta loňského roku. Z toho prostého důvodu, že členy NATO
jsou v podstatě všichni aktéři na hlavních trasách ilegální přepravy
migrantů do Evropy, počínaje Tureckem, přes Řecko, Itálii, Španělsko,
Francii až po Rumunsko, Bulharsko, Polsko a pobaltské státy. Klíčem k
omezení migrace do EU je přitom právě Turecko, z jehož území proudí do
Evropy momentálně asi nejvíce migrantů.

Na hranicích mezi Německem a Rakouskem dochází v souvislosti s migrační
krizí k poměrně rychlému a překvapivému vývoji. Bavorská zemská policie
se připravuje na střežení hranic a zavedení kontrol, přestože Angela
Merkelová prohlašuje opak. Bavorská vláda se svým vyhlášením
připravenosti na uzavření hranic s Rakouskem vlastně připojila k „plánu
B“ zemí V4. Nakolik reálný je scénář uzavření hranic mezi ČR a
Německem, případně mezi ČR a Rakouskem? Co to může znamenat pro ČR?

Bavorsko očekávalo od již zmíněného summitu EU alespoň vizi kroků,
které by mu ulehčily jeho roli vstupní brány ilegálních běženců do
Německa. Summit však nic nevyřešil, a zřejmě proto zoufalá bavorská
vláda, která je pod tlakem jak svých voličů, tak ústřední vlády v
Berlíně, přikročila k přípravám „plánu B“, spočívajícím
oficiálně pouze „ve zvažování“ zavedení rozsáhlých kontrol na
hranici s Rakouskem. Svou byť zatím pouze teoretickou revoltou vůči
centrální vládě „velké bílé mamky v Berlíně“ se Bavorsko v
podstatě připojilo k eurounijní revoltě zemí V4 a je připraveno zajistit
hranici v okamžiku, kdy selže „turecký plán“ Merkelové. Na tuto situaci
se začala připravovat i bavorská zemská policie. Ta ovšem už neteoreticky,
byť zatím bez oficiální podpory spolkové policie.

Samotné Rakousko, ležící na takzvané „balkánské stezce“, omezilo své
denní limity už před týdnem u přijímaných žádostí o azyl na 80 denně
a u migrantů, vpuštěných na své území při jejich tranzitu dál do
západní Evropy na 3200. V pátek oznámily Rakousko, Slovinsko, Chorvatsko,
Srbsko a Makedonie, že hodlají pouštět přes své hranice průměrně jen
580 uprchlíků denně. To vede k hromadění desítek tisíc uprchlíků na
řecké straně improvizovaného oplocení, které Makedonie zřídila podél
hranice s Řeckem.

Tato situace je velmi riziková. Řecko už není reálně schopno zvládat
rostoucí počet migrantů a hrozí mu humanitární katastrofa. Také již
došlo k prvním konfliktům makedonské policie s migranty při jejich pokusu
prorazit oplocení. Byl zastaven pomocí slzného plynu. Velmi brzy zde ale
pravděpodobně dojde k daleko větším problémům, protože s blížícím se
očekávaným uzavřením německých hranic bude narůstat snaha migrantů
prodrat se na území Německa stůj co stůj. A v tomto okamžiku se celá
situace začíná velmi intenzivně týkat ČR.

Jakmile se totiž Německo rozhodne omezit počet přijímaných migrantů,
dojde k faktickému zablokování bavorsko-rakouské hranice a prakticky
vzápětí k odklonění proudu uprchlíků, koordinovaných prostřednictvím
telefonů a tzv. „průvodců“, na území ČR, přes které se budou snažit
projít do Německa přes Bavorsko nebo přes Sasko. Pokud nebudeme připraveni
okamžitě zablokovat své hranice s Rakouskem, dojde vzhledem k
předpokládanému uzavření rovněž bavorsko-české a sasko-české hranice
k hromadění migrantů na našem území. Se všemi z toho plynoucími
důsledky. ČR nezvládne ani oněch 580 oficiálně „propouštěných“
ilegálních migrantů denně, protože ubytovací a humanitární kapacity i
přes půlmiliardovou „investici“ do neziskovek v roce 2015 nebudou stačit
ani na 10-15 dnů podobného exodu. Reálný počet migrantů, kteří se budou
každý den snažit dostat na naše území, se navíc bude pohybovat spíše v
tisících. Tito migranti se budou hromadit u hranic s Bavorskem a Saskem a
budou se pokoušet pronikat na území Německa, které je bude vracet zpět na
naše území.

Scénář, který jsem zde nastínil, je naprosto reálný a začne se
naplňovat v horizontu několika měsíců. Německo nezvládá migranty a přes
silácká vystoupení Mutti Merkel v médiích její podpora rychle slábne.
Vzpoura Bavorska ovládaného CSU není ojedinělá, proti politice otevřených
dveří se zdvíhá odpor i v její vlastní straně.

V okamžiku, kdy Německo uzavře hranice, jakékoliv kvóty migrantů nebo „výběr
pouze křesťanských uprchlíků“ pozbývají smysl a ČR se velmi rychle
ocitne na hraně chaosu. Na něco takového není (v podstatě neexistující)
bezpečnostní systém státu absolutně připraven. Chlácholivá prohlášení
ministra vnitra, ministra obrany i samotného premiéra o tom, že nám nic
podobného jako v Německu nebo v severských státech nehrozí, jsou jen slova
bez jakéhokoliv věcného obsahu, nepodložená reálnými analýzami. Důkazem
jako hrom je e-mailová korespondence premiéra, zveřejněná díky hackerům
na serveru white-media.info. Pominu-li paradoxní fakt, že k něčemu takovému
jako k průniku do premiérovy osobní korespondence vůbec došlo, svědčí
jeho e-maily spíše o snaze zlomit odpor občanů proti migraci, než o
starosti o naši bezpečnost. I diskutabilní tzv. „protiteroristický
balíček“ se zabývá spíše kroky k omezení svobody internetu, než k
zajištění bezpečnosti naší země. Vláda ČR se v tomto okamžiku
připravuje spíše na „velké geostrategické úkoly“, jako je válka s
Ruskem nebo invaze NATO do Sýrie. Bezpečnost vlastních občanů jí
viditelně na srdci příliš neleží.

Vláda by se měla namísto nesmyslných nákupů radarů nebo dalších
Pandurů a letounů CASA velmi intenzivně zabývat spíše projekty na ochranu
hranic ČR. Proto bych rád položil panu premiérovi a vládě, kteří
odpovídají za naši bezpečnost, dvě otázky. Kdy začnete skutečně
realizovat technická a personální opatření pro zajištění rizikových
úseků hranic? A neměla by vláda zvažovat například vytvoření
speciálních kombinovaných jednotek armády a policie, posílených
teritoriálně o aktivní zálohy, které by měly na případné zásahy nejen
na hranicích začít intenzivně cvičit?

Stále se diskutuje o zapojení NATO do boje proti Islámskému státu, aby se
urychlila jeho porážka a teroristé se zas „nepřelili“ na jiná území,
jako se to nyní například děje v Libyi. Podle informací ČTK z minulých
dní ministr obrany USA Carter prý už začíná reálně uvažovat o
významnějším zapojení Severoatlantické aliance do boje proti IS. Proč k
tomu dochází až nyní, kdy aliance některých arabských států vedená
Ruskem je v boji proti islámským teroristům dost úspěšná? Nemělo se NATO
angažovat daleko dříve?

Asi nejzajímavější na úvahách o „významnějším zapojení
Severoatlantické aliance“ je hlava, v níž probíhají a která, zřejmě
čirou náhodou, spočívá na krku ministra obrany USA. Když státníci
hraničních zemí EU, členů NATO, vyslovovali úvahy o potřebě zapojit NATO
do řešení migrační krize, média jim věnovala jen minimum pozornosti.
Současnému směru „úvah“ ministra obrany USA je ale věnována pozornost
více než jen zvýšená. Proč asi?

Dosud se totiž Aliance v Iráku a Sýrii formálně neangažuje. Probíhá
pouze de facto nepřímá podpora (letecká a materiální) „aliance“
spojenců USA, mezi nimiž jsou i některé země NATO, vládě Iráku a
zejména tzv. „umírněné opozici“, bojující proti armádě legitimního
prezidenta Sýrie, Bašára al-Asada. Syrskou armádu naopak podporují Rusko a
Írán. Přes všechny problémy s tureckými extempore se sestřelením
ruského bombardéru nebo s ostřelováním území Sýrie se drží ozbrojené
síly obou velmocí „na distanc“. Zapojení Aliance do války v Sýrii by
však zásadně změnilo situaci, zejména nyní, po uzavření smlouvy o
příměří mezi vládní syrskou armádou a tzv. „umírněnou opozicí“.

Na rovinu – pokud se má NATO zapojovat do boje proti IS, jeho základní
misí by mělo být uzavření pozemních i námořních hranic jeho evropských
členů před přílivem migrantů a eliminace aktivit pašeráků lidí na
území Turecka. Je naprosto jisté, že mezi nimi budou i tisíce bojovníků
IS, vytlačených z jimi ovládaných území přes Turecko do Evropy. Značná
část z nich se přitom bude jenom vracet „domů“. K tomuto kroku ale měla
Aliance přistoupit již vloni v létě.

Cokoliv nad tyto aktivity, to je prostě a jednoduše v rozporu s článkem 1
Washingtonské smlouvy mezi členskými zeměmi NATO, jímž se „…smluvní
strany zavazují, jak je uvedeno v Chartě OSN, urovnávat veškeré
mezinárodní spory, v nichž mohou být účastny, mírovými prostředky tak,
aby nebyl ohrožen mezinárodní mír, bezpečnost a spravedlnost, a zdržet se
ve svých mezinárodních vztazích hrozby silou nebo použití síly jakýmkoli
způsobem neslučitelným s cíli OSN.“. Myslím, že znění tohoto článku
je v porovnání s realitou druhé poloviny 21. století mimo jakékoliv
komentáře.

Není ale vyloučeno, že se USA pokusí Alianci do konfliktu na Blízkém
východě zatáhnout včetně jejích evropských členů. USA i EU mají totiž
v Sýrii společný zájem – vybudování obřího plynovodu z Kataru, který
by podstatně oslabil závislost západní Evropy na plynu z Ruska. Ostatně
tzv. „povstání“ proti Asadovi bylo vyprovokováno právě a jen proto, že
odmítl povolit jeho stavbu přes území Sýrie. Podíváme-li se na mapu
území, ovládaných v Sýrii a Iráku bojovníky IS, asi ne zcela náhodou
téměř přesně kopíruje trasu plánovaného plynovodu. Demokracie, lidská
práva nebo svoboda syrského lidu – to jsou pouhá klišé, kterými
americká vláda své irácko – syrské dobrodružství zdůvodňuje řadovým
Američanům, a která bohužel papouškují i jejich evropští spojenci. Jen
mi není jasné, pod jakou záminkou hodlají USA uplatnit článek 5
Washingtonské smlouvy tentokrát. Naposledy to byly události z 11. 9. 2001.

Loďstvo Severoatlantické aliance začalo konečně hlídkovat na moři mezi
Řeckem a Tureckem. Vracet uprchlíky a razantně zasahovat proti pirátům ale
nesmí, nelíbí se to především Turecku. Má pouze monitorovat pohyb
převaděčů a dodávat informace. Co si o tom myslíte? Není účast Aliance
na takové akci poněkud podivná?

Co míníte pojmem „loďstvo Aliance“? Nic takového neexistuje. Jsou jen
lodi pod vlajkami konkrétních členských zemí, které mohou podléhat
společnému velení v rámci konkrétní operace. Pokud by tedy takovýmto „loďstvem
Aliance“ NATO jako organizace skutečně hodlalo do řešení migrační krize
vstoupit, mělo by se tak dít na základě žádosti jednoho nebo několika
členských státu o uplatnění již zmíněného článku 5. K ničemu
takovému však nedošlo, a není ani jasné, jaký mandát vlastně mají lodě,
operující ve Středozemním moři. Naznačují to i obstrukce obou států,
kterých se operace týká nejvíce, tedy Řecka a Turecka.

Operace na základě článku 5 by znamenala především okamžitou aktivaci
námořních sil všech států Aliance, sdílejících pobřeží
Středozemního moře včetně Turecka (hlídkování tří lodí na trase
Řecko – Turecko za něco takového rozhodně nelze považovat). Velmi rychle
by proběhla likvidace základen pašeráků, došlo by ke zřízení hotspotů
a internačních táborů pro migranty mimo EU a nejpozději do měsíce by
pravděpodobně byly proudy migrantů do evropských členských zemí NATO
zcela zastaveny, nebo velmi podstatně omezeny. Využití průzkumných letounů
Aliance pro vyhledávání plavidel pašeráků, případně rozvinutí
logistických prostředků pro ubytování vojáků účastnících se operace a
internaci migrantů, stejně jako účast pomocných jednotek dalších států
včetně ČR „jako na cvičení“ přitom nevyžaduje žádné zvláštní
mezinárodní smlouvy. O tom jsme se ostatně mohli přesvědčit při zapojení
NATO do zahraničních operací ze strany USA po událostech z 11. 9. 2001.

Místo toho vidíme pár lodí, „monitorujících situaci“ a de facto
zachraňujících ilegální běžence, kterým selžou na moři lodě. Slyšel
jsem různá vysvětlení, od vágního odkazu na fakt, že „NATO nepovažuje
migraci za vojenské ohrožení“, až po tvrzení, že „vojenský zásah by
si vyžádal oběti mezi nešťastnými uprchlíky a nemáme na něj jako Evropa
právo“. Hlavní problém však spočívá jinde. Jsou jím obrovské rozdíly
zájmů jednotlivých zemí Aliance a neochota, nebo možná neschopnost jejího
politického i vojenského vedení zaujmout razantní stanovisko k migrační
krizi a pomoci evropským zemím NATO v ochraně jejich hranic.

Většina hraničních zemí EU (členům Aliance) v současnosti nemá
dostatečné vojenské ani policejní síly na to, aby účinně střežila nebo
alespoň monitorovala hranice své vlastní země. Natož aby chránila
schengenskou hranici, což vyžaduje specifické schopnosti včetně nastavení
systému ochrany a selekce migrantů tak, aby vyhovoval požadavkům dohod z
Dublinu. Kumulovaná pomoc všech zemí NATO místo současné „promo“ akce
by proto byla rozhodně na místě.

Spojené státy se přece jen v poslední době začaly více angažovat v
Sýrii i po stránce pozemních operací. Navíc vojáci z proslulé 101.
výsadkové divize armády USA mají v plánu vycvičit irácké jednotky a
milice Pešmergů, aby byly schopné vyhnat džihádisty Islámského státu z
Mosulu. Na Blízkém východě už více měsíců nasazují síly Rusové. Jak
se dá vůbec hodnotit postup obou velmocí a lze říci, která je
úspěšnější?

USA se v Sýrii dopustily zásadní chyby tím, že deklarovaly jako hlavní
důvod pro své akce „nedemokratičnost“ vedení Sýrie (o jejich
skutečných cílech jsem se již zmiňoval). Právě toho využilo Rusko.
Rétorikou, která byla až do loňského roku doménou výlučně USA, sdělilo
světu: Vstupujeme do konfliktu, abychom pomohli zničit terorismus, tedy
Islámský stát, protože terorismus je nepřítelem i ruského státu.

To byl pro americké, turecké a saúdskoarabské plány v Sýrii těžký škrt
přes rozpočet. Zejména když se ukázalo, že Rusko v kombinaci se syrskou
armádou a kurdskými silami je v boji proti IS mimořádně efektivní a
úspěšné. Kosmetické údery, které prováděly USA tak, aby pokud možno
nikoho z bojovníků IS a protiasadovské opozice nezasáhly a nic podstatného
jim nezničily, tím byly zásadně deklasovány a skončily.

Pro Rusko a jím zformovanou koalici (Rusko, Írán, Sýrie, k nelibosti USA se
přidává i Irák a někde v pozadí se ometají Čína a Indie) je terorismus
prostě terorismus, který neuznává hranice, národnosti ani náboženství.
Tomu odpovídá i minulý týden pod taktovkou Ruska a USA uzavřená dohoda o
zastavení bojů mezi syrskou vládní armádou a tzv. „umírněnou opozicí“,
z níž jsou zcela vyloučeny IS a Fronta an-Nusrá. Její znění je zcela
jednoznačně diplomatickým úspěchem Ruska, včetně faktu, že oznámení
jejího uzavření se jako první chopil prezident Putin, který této
příležitosti dokonale využil k propagaci ruských úspěchů v boji s
islamistickým terorismem.

Nebudeme si zastírat, že situace v Sýrii je na hraně potenciálního střetu
mezi zeměmi NATO a Ruskem. Zatím nikdo nedokáže odhadnout případné
následky. Rusko sestřelení svého letounu ustálo, a to i přes snahu
určitých ruských kruhů (kupodivu většinou opozičních) natlačit Putina a
ruskou armádu do odvetného úderu. Podobná situace se však může kdykoliv
opakovat. Velkým rizikovým faktorem je skutečnost, že je ve hře i možnost
nasazení taktických jaderných zbraní, jejichž vlastnictvím se před
několika týdny pochlubila Saúdská Arábie (kupodivu, aniž by si tím
vysloužila odsouzení mezinárodního společenství, jako se to děje
například vůči Severní Koreji). O této možnosti mluvily rovněž Velká
Británie, USA i Rusko. Podstatné však je, že dokud válka v Sýrii
neskončí, bude velmi obtížné zastavit tok utečenců z této oblasti a
vracet je domů.

Ministr obrany Martin Stropnický před několika dny prohlásil, že česká
armáda posílí sto vojáky síly NATO rozmístěné ve východoevropských a
pobaltských zemích. Domníváte se, že je to nutné? Skutečně si nyní
Rusko brousí zuby na některého z našich východních spojenců v Alianci? A
když ano, nebylo by tedy nutné začít budovat armádu poněkud jiného typu,
než takovou, jakou dosud máme? Tedy vytvořit i jiné kvalitní jednotky než
jen protichemickou, zdravotní a rychlého nasazení, které pouze doplňují
síly NATO?

Musel jsem si to číslo sám pro sebe několikrát zopakovat, než jsem
uvěřil, že prohlášení pana Stropnického je skutečně chlubením. Sto
vojáků, to je panečku nějaká síla!

Rozmisťování jednotek Aliance (v reálu především amerických, ostatní
země tvoří víceméně jen stafáž, podobně jako tomu bylo např. v
Afghánistánu) pod hlavičkou „obrany proti ruské agresi“ považuji za
naprosto nesmyslný krok. Domnívám se, že tohoto faktu jsou si vědomy i
nejvyšší plánovači americké armády a špičky vojsk ostatních zemí NATO.
Nedovedu si totiž dost dobře představit, proč by Rusko útočilo na Pobaltí
nebo Polsko. Co by tím získalo, kromě rozvrácených a zadlužených území
bez surovin nebo významného průmyslového potenciálu? Nechci samozřejmě
fušovat do řemesla našim „stratégům“, jako jsou pánové Klvaňa, Gabal,
Dobrovský, Štětina, případně paní učitelka Štěpánková a další,
kteří v tom prostě „mají jasno“. Ale hrozit ruským útokem v současné
situaci je na hranici trestného činu šíření poplašné zprávy.

Co se týče druhé části otázky, pak musím bezvýhradně souhlasit. Na
budování „armády jiného typu“ je nejvyšší čas. ČR totiž žádnou
armádu hodnou tohoto jména nemá. Má pouze jednotky, určené především k
nasazení v zahraničních operacích podle pokynů USA. Základním úkolem,
stojícím v současné době před vládou, odpovídající podle Ústavy za
obranyschopnost země a bezpečnost nás, občanů a voličů, je
znovuvybudování skutečné české armády, schopné bránit území ČR a
zajistit v souladu se zákony, upravujícími práva a povinnosti ozbrojených
sil, ochranu obyvatelstva v případě krizí.

Bohužel, zatím nic nenasvědčuje tomu, že by se vláda o něco podobného
byť jen pokoušela. Resort obrany připravuje monstrózní nákupy za desítky
miliard korun, o jejichž účelnosti pro obranyschopnost ČR na pozadí
reálných rizik hrozícím naší zemi osobně zásadně pochybuji. Přitom
nedokáže pro těch pár tisíc skutečných vojáků nakoupit ani dostatek
uniforem nebo neprůstřelných vest tak, aby splňovaly požadavky platných
vojenských standardů a skutečně chránily životy lidí, kteří je budou
nuceni nosit. Místo toho ustupuje lobbistickým tlakům „strategických
partnerů“ s miliardovými obraty, kteří jim vnucují tu pochybné
materiály bez požadovaných maskovacích vlastností na uniformy a taktické
či balistické vesty, tu balistické ochrany a pancéřové pláty
nedefinovatelného původu, z Turecka nebo jiných pochybných destinací, bez
garance odolnosti a ochrany jejich uživatelů. Máme na základě těchto
zkušeností věřit v zázrak a genialitu vojenských plánovačů a
obchodníků v případě nákupů za miliardy?

Jak už zveřejnila některá média, americké tajné služby dostaly za úkol
zahájit rozsáhlé vyšetřování kvůli podezření, že se Kremlu daří
infiltrovat politické strany v několika evropských zemích a ovlivňovat tam
dění a veřejné mínění. Kromě Francie, Nizozemska, Maďarska nebo
Rakouska figuruje údajně na seznamu také Česká republika. Také se
objevují informace o tom, že si některá média platí Rusové. Domníváte
se, že je to pravda? A může takto Moskva štěpit Evropu?

ČR je členskou zemí NATO a EU a patří tudíž mezi potenciální
protivníky a konkurenty Ruska a jeho spojenců. Nemůžeme se proto divit, že
se Rusko snaží využívat všech dostupných metod a prostředků k
ovlivňování veřejného mínění v členských zemích EU a Aliance (včetně
naší republiky) ve svůj prospěch. Ostatně USA dělají v Rusku přesně to
samé. Západ se snaží dosáhnout ovládnutí Ruska a svržení Putina
destabilizací politického prostředí, podněcováním nespokojenosti
vybraných skupin obyvatel atd., atd. Rusko nám samozřejmě oplácí stejně,
a to s pravděpodobností hraničící s jistotou.

Že by ale některá česká média platili Rusové, o tom dost pochybuji.
Která? Britské listy? Právo? Lidovky? Parlamentní listy? To je nesmysl.
Proč by to dělali? Existují přece běžně přístupné internetové zdroje,
které jsou přístupné i českým čtenářům.

Myšlenku o tom, že by snad Moskva štěpila Evropu, považuji za naprosto
scestnou. Stejně jako snahy mnohých, zejména pravicových politiků,
politologů nebo publicistů, kteří volají po kontrole internetu, cenzuře a
autocenzuře. Takovéto bezprecedentní omezení svobody slova by znamenalo
naši rezignaci na historické západní demokratické hodnoty a faktické
přiznání neschopnosti vytvořit prostředí, v němž jsou případné
projevy nespokojenosti a velikost nespokojených skupin natolik marginální,
že nejsou schopny ohrozit stabilitu politického systému Evropy. Pro politiky
by jak projevy rostoucí nespokojenosti s jejich kroky, tak volání po
omezování demokratických svobod měly být spíše varováním, aby se
začali více starat o zájmy občanů. To je vlastně jediná demokratická
cesta, jak efektivně omezit vliv působení ruské propagandy na myšlení
obyvatelstva v EU i v ČR.

Myslím, že nejrozumnější obranou před libovolnými projevy hybridních
válek (kam patří jevy popsané v otázce) jsou otevřenost politiků,
svobodná diskuse a pozitivní společenský a ekonomický vývoj.
