Když se k odborným otázkám vyjadřují vysloužilí politici, dopadá to
vždy neslavně. A teď k tomu podle Markéty Šichtařové máme nakročeno v
opravdu důležité oblasti

INVENTURA MARKÉTY ŠICHTAŘOVÉ Velice neslavně by skončila Česká republika,
pokud by se k tak odborným otázkám, jako je měnová politika, měli
vyjadřovat politici. Tvrdí to Markéta Šichtařová v reakci na slova
guvernéra ČNB Jiřího Rusnoka, že to, jak má vypadat cíl měnové politiky,
je i politické rozhodnutí a měla by se na tom podílet také politická
reprezentace. Analytička už tak pozoruje, že od jisté doby do ČNB a obecně
centrálních bank přichází stále víc vysloužilých politiků namísto
odborníků a podle toho také v posledních letech jejich měnové politiky
vypadají.

Evropská komise ve středu varovala Itálii, Francii, Portugalsko, Španělsko
a Belgii, že podle svých nynějších návrhů rozpočtů by příští rok
nemusely dodržet unijní rozpočtová pravidla. V dopisech je upozornila, že v
současné chvíli je snižování jejich strukturálního deficitu z pohledu
evropských pravidel nedostačující. I když často kritizujeme Evropskou unii,
není tento postup Evropské komise jako nadnárodního orgánu EU jedním z
kroků, které dávají smysl její existenci?

Víte – já si nejsem tak docela jistá, zda právě toto ospravedlňuje
mechanismy fungování Evropské unie. Problém je totiž v tom, že pravidla
fiskální disciplíny nikdy nebyla dodržována důsledně. Když pomineme onen
známý příběh, že Řecko se do eurozóny dostalo podvodem, respektive
falšováním statistik, tak tu máme dvě další systémově špatné vady:

Za prvé – EU a především eurozóna by měla důsledně trvat na fiskální
disciplíně, ta je pro společnou měnovou zónu naprosto klíčová. A realita
je jinde. Když velká země typu Francie nedodrží Pakt stability, vždy se to
nějak zamluví a odůvodní a v podstatě nejsou na vynucování paktu páky.
Pakt stability se doslova rozpadl a nyní se upozorňuje na rozpočtové
problémy, jen „aby se neřeklo“.

Za druhé – zatímco na fiskální disciplíně se nelpí, na monetární
disciplíně se lpí extrémně, a to i v oblastech, kde je to naprosto
kontraproduktivní. Narážím na to, že mezi konvergenčními kritérii jsou
některé podmínky například týkající se úrokových sazeb či kurzu,
jejichž splnění může dotyčné zemi spíš uškodit než jí pomoci.

I druhá otázka se vztahuje k Evropské komisi. Nabídla totiž členským
zemím EU, že se na ni mohou obrátit v případě pochybností o konkrétním
chystaném převzetí své domácí společnosti ze strany cizího investora a
ona pak vypracuje analýzu toho, jestli obchod neskrývá rizika. Opatření
není výslovně namířeno proti Číně, je ale jasné, že ve skutečnosti
jde hlavně o aktivity čínských firem. Jsou namístě tvrdší pravidla pro
povolování čínských investic s ohledem na politická rizika i na často
zmiňovaný záměr Číňanů dostat se k citlivým technologiím?

Pro mě je těžko zacházet s pojmy jako „povolit investici“. Pro mě je
investice ryze soukromým podnikem dvou soukromých společností, o kterém
nechápu, co by se na něm mělo povolovat nebo zakazovat, stát se mi v tom
zdá jako naprosto nadbytečná samozvaná rádoby autorita.

Pokud jde o Čínu, je prostě jasné, že k technologiím se dostane. Žádný
„zákaz investic“ tomu zabránit nemůže. Když investici nezíská v zemi
A, obrátí se na zemi B.

V Česku je už několik měsíců velice nízká nezaměstnanost. Tento týden
přišla zpráva, že také Slovensko dosáhlo historicky nejnižší míry
nezaměstnanosti, a to 6,14 procenta. Sledujete situaci u našich východních
sousedů, s nimiž jsme ještě před čtvrtstoletím tvořili společný stát,
a jak byste ji charakterizovala?

Slovensko je ve velmi podobné situaci jako Česká republika. Fakt, že na
Slovensku je a ještě hodně let bude vždy o něco vyšší míra
nezaměstnanosti než v ČR, je důsledkem historických reálií – Slovensko
prostě má větší množství menšin a komunit, které se zaměstnávají
hůř. Nemůžeme proto porovnávat českou a slovenskou míru nezaměstnanosti,
musíme porovnávat takzvanou přirozenou míru nezaměstnanosti a to, jak jsme
od ní daleko. A právě v tomto porovnání pro obě země platí, že jsme už
POD přirozenou měrou nezaměstnanosti, neboli trh práce je velmi napnutý a
přehřátý. Snaha ještě víc snižovat míru nezaměstnanosti už není pro
ekonomiku pozitivní, vede k ještě většímu natlakování a důsledkem pak
je rychlejší a prudší propad do recese – tím narážím na výroky
slovenského premiéra, který se nechal slyšet, že chce nezaměstnanost
srazit pod 6 procent. To by ovšem z většího nadhledu nadělalo víc škody
než užitku.

Jak v České republice, tak na Slovensku se trh práce přehřál proto, že v
obou zemích docházelo v uplynulých letech k extrémně uvolněné měnové
politice, tedy k nízkým úrokovým sazbám a k růstu objemu peněz v oběhu.
V Česku se pak k tomu ještě přidaly intervence. Akorát že v ČR to
probíhalo pod taktovkou ČNB, na Slovensku pod taktovkou ECB. Slovákům se trh
práce přehřál jako důsledek členství v eurozóně, která svou měnovou
politiku šije na míru jihoevropským státům, ale takto nízké úrokové
sazby Slovensku prostě nevyhovují. No a my jsme si to přivodili svou
nerozumností sami.

Tady ještě vsuvka. Pochopitelně mnoho lidí má dojem, že extra nízká
nezaměstnanost je pozitivní. Ovšem tady musím varovat, že čím výš se
stoupá, tím hlouběji se pak padá. Podle mne by bylo optimální, kdyby
dlouhodobě nezaměstnanost byla kolem oné tzv. míry nezaměstnanosti – to
by pak totiž vedlo k tomu, že by tato situace byla udržitelná dlouhodobě.
Ale stav, kterého jsme docílili nyní, je hloupý v tom, že bude mít jen
krátkého trvání a pak se překlopí do propadu a rychlého růstu
nezaměstnanosti. Prostě tento typ měnové politiky zvýrazňuje
hospodářský cyklus – prudký růst střídá prudký propad. A to není
zase tak příjemné. Lepší by byl nějaký dlouhodobý střed.

Uprostřed týdne uvedl viceguvernér ČNB Mojmír Hampl, že by konkrétní
cíle pro centrální banku mohli stanovovat politici, jak je tomu například
ve Velké Británii, protože by se pak k měnové politice v horších časech
chovali odpovědněji. Přidal se i guvernér ČNB Jiří Rusnok, jenž při
diskusi se studenty Vysoké školy ekonomické prohlásil, že to, jak má
vypadat cíl měnové politiky, je i politické rozhodnutí a měla by se na tom
podílet také politická reprezentace. Co by mohlo zapojení politiků a
oslabení nezávislosti ČNB přinést?

Řeknu vám to asi takhle: Kdyby se politici, kteří se… ehm… „raději do
ničeho moc nezabrušují, aby se z toho pak nemuseli vybrušovat“, měli
vyjadřovat k tak odborným záležitostem, jako je měnová politika, skončili
bychom velice neslavně.

Bohužel, musím konstatovat, že k tomu už máme našlápnuto. Od jisté doby
totiž do ČNB a obecně do centrálních bank přichází stále víc
vysloužilých politiků namísto odborníků. Podle toho taky v posledních
letech jejich měnové politiky vypadají.

Od České národní banky mi tedy tahle snaha o přesunutí odpovědnosti
připadá trochu jako alibismus.

Chod firmy s největšími tržbami v Česku, mladoboleslavské Škody Auto, se
může zastavit. „Pokud firma neuslyší na lidství, zastavíme alespoň na
10 až 20 dní výrobu, a tím si volno získáme zpět,“ píše se v hlavním
textu týdeníku Škodovácký odborář. Jde prý o reakci na neochotu
automobilky vyjít zaměstnancům vstříc. Jablkem sváru je především
práce o víkendech. Pokud by se takový protest realizoval, šlo by o
největší stávku v Česku. O jak výrazný zásah do naší ekonomiky by šlo?

O velký. Škodovka tvoří cca 4,5 procenta HDP České republiky a realizuje
přibližně osm procent českého exportu. Nevím, zda odboráři mají na
mysli pracovní nebo kalendářní dny, ale kdyby hypoteticky výroba nejela 20
pracovních dnů, tak už mluvíme o 0,3–0,4 procenta HDP ČR.

Musíme si uvědomit, že právě to, co pozorujeme ve Škodovce, je důsledkem
onoho napnutého trhu práce. Škodovka prostě nestačí vyrábět, ale víc
lidí najmout nemůže, protože nejsou. A navíc kdyby byli, bála by se je
najmout, protože by měla obavy, že by je zase brzy musela propouštět, což
vzhledem k českému zákoníku práce není jednoduché. Chce proto
přetěžovat lidi stávající. Typická situace přehřátého trhu práce.

Nedávno jsme si povídali o potížích venkovských prodejen. Skupina COOP,
která provozuje převážně v menších obcích 2700 prodejen, dotuje asi
tisíc ztrátových obchodů a zvažuje jejich uzavření. Vláda sice v červnu
schválila plány na podporu obslužnosti venkova, prodej potravin v malých
obcích by se mohl podle návrhu Ministerstva zemědělství označit za
veřejnou službu, která by měla nárok na veřejnou podporu, ale je otázkou,
jak se k tomu postaví nová vláda. Je provozování takových obchůdků
podnikáním, nebo veřejnou službou?

Provozování obchodů musí zůstat podnikáním, stát se nesmí rozpínat tak,
aby se z prosté činnosti, jako je koupení rohlíků, stala veřejná služba.
Uvědomme si, že čím víc činností označíme za veřejné, tím víc je
musíme dotovat, čím víc je budeme dotovat, tím víc na to musíme vybrat
daní, čím víc vybereme daní, tím víc přečerpáváme peníze od lidí,
kteří je umějí vydělat, k lidem, kteří je umějí promrhat. Je to v
podstatě pomalé zestátňování.

Trochu kuriózní výsledek přinesl průzkum, který si zadal Český svaz
pivovarů a sladoven. Plyne z něj, že 45 procent lidí by uvítalo existenci
restauračního zařízení, kde by bylo zakázáno používání mobilních
telefonů. Na hlavu končící Sobotkovy vlády se snášela kritika, že
omezovala naše svobody. Neukazuje i tento jeden konkrétní průzkum na to, že
třeba jen šla vstříc poptávce a lidé nyní spíše volají po zákazech
než po svobodě?

Ne. I v minulosti bylo možné provozovat nekuřáckou hospodu. Stejně tak teď
je možno provozovat „anti-mobilovou“ hospodu. Je-li to tedy tak žádané,
nechť ji někdo provozuje. Že ji dosud nikdo neprovozuje? Ahá, nebude to
náhodou tím, že většina, tedy 55 procent lidí, to nechce?
