Vraždění v Bruselu: Víme, kdo za tím stojí. Česká televize nám to bude
chtít opět utajit

Česká televize nám to bude chtít opět utajit. Jedním z teroristů je také
jistý Schapiro, velvyslanec USA v Praze. Evropa je vedena na porážku.

Průvodce sekulárním Západem objasňuje příčinu. Už se z toho
islamistického vraždění stává téměř běžný evropský "folklór":

Zase jsou tu desítky mrtvých a těžce zraněných, uzavřená letiště,
metra, v ulicích probíhají manévry policejních těžkoděnců, v hlavních
městech zemí EU se důležitě scházejí různé ty bezpečnostní rady,
vlády ujišťují, tajné služby varují-nevarují... a tak dále a tak dále.
Tentokrát je vše o to příznačnější a (přízračnější), že se tak
děje v Bruselu - centru a symbolu znásilněného kontinentu - který se do
totalitního superstátu spojil údajně pro to, aby nebyla válka. Tak ji tady
máme.V přímém přenosu.

A hned v několika podobách. Ta její dnešní instruktážní ukázka je tím
závažnější, že ukazuje k samotnému srdci problému: Bojovný islám, pod
žehnající rukou Angely Merkelové a jejích bruselských kompliců (a
Pátých kolon v členských zemích EU), je totiž právě uprostřed
úspěšné invaze do Evropy. Netají se tím, že mu nejde o nic jiného, než
dorazit naši churavějící civilizaci, která sebevražedně popřela své
vlastní křesťanské kořeny. Mocné berlínsko-bruselské elity, se zbabělou
pomocí nezodpovědných politiků napříč kontinentem, nyní vedou - vědomě
či nevědomky - půl miliardu "domácích" lidí na porážku.

Naši (nebezpeční) tajtrlíci

Také vláda České republiky to bere nadmíru vážně. Alespoň to tvrdí a
někteří naivové, zmasírovaní mediální propagandou, tomu stále ještě
věří. Premiér Sobotka, zdejší zastupující říšký protektor
kancléřky Merkelové, důležitě svolává ministry, aby se poradili. Ten,
jemuž vnitřní bezpečnost rezortně patří, Milan Chovanec, mezitím klidně
prohlásí v televizi, že teroristické útoky samozřejmě souvisejí s "imigrační
krizí". Že ve statisících příchozích se pochopitelně ukrývají
nespočitatelná množství islámských bojovníků.

To říká "odvážně" tentýž státní úředník, který seděl na summitu,
jenž nám "přiklepl" povinné "přijetí a integraci" pár tisíců z nich.
Který loajálně nic nenamítal proti tomu, když jeho stranický šéf (ČSSD)
a tragickou shodou okolností i předseda vlády srazil podpatky, aby narozdíl
od Maďarského a Slovenského premiéra tuto hanebnost přijal. Takže není
divu, že také u nás nyní cizinecká policie už obsazuje letiště.
Mimochodem - konečně došlo k objasnění, proč dostalo jméno Václava Havla
- jednoho z ideových otců našeho současného maléru.

Také i u nás si začínáme zvykat na ulice pročesávané policisty se
samopaly, na "zvláštní režimy", na nové zákony, které - kvůli naší
bezepečnosti samozřejmě - drtí poslední zbytky občanských svobod a
dávají státu neomezenou kontrolu nad naším soukromím. Naši bezpečnost
však zlikvidovali právě oni - politici, kteří dopustili či přímo
zorganizovali a podporují migrantskou invazi. Byť se slovně zaklínají
opakem.

Teroristé bez výbušnin a samopalů

Tak kdo jsou tady vlastně skuteční teroristé? Ti se samopaly, kteří mají
aktuálně v rukou Brusel, Paříž, Londýn, Kolín nad Rýnem, Berlín a
spoustu dalších měst, o nichž ještě nic netušíme, protože nezahájili
bezprostřední vraždící operace? Ti, kteří navzdory mohutným policejním
"bezpečnostním akcím" a slavnému zatčení (po čtyřech měsících)
jediného islamisty, ve městě, kde už je víc vojáků a policistů než "bruselského
lidu", byli schopni zorganizovat a provést další rozsáhlý útok? Nebo ti,
kdo to všechno způsobili a zničující politikou "otevřených (schengenských)
dveří" dále působí a násobí, vystavujíce nás (neozbrojené a bezmocné)
zvrhlým sociálně-inženýrským projektům?

Velvyslanec Spojených států v ČR, pan Schapiro, před pár dny navštívil
islámskou mešitu v Brně a pobratřil se s vedením zdejších muslimů. S
arogancí sobě (a velmoci, kterou u nás zastupuje) vlastní nám tak chtěl
nařídit, abychom se s nimi také bratřili. Oni přece nejsou vůbec
nebezpeční a ta zdejší nesnášenlivá, xenofobní a fašizující chátra (zvaná
lid či jeho převážná většina) to pochopí po dobrém, nebo po zlém. Co
kdyby soudruh Schapiro nyní vyrazil do Bruselu? Bude to sice muset vzít autem,
protože letiště a nádraží v této civilizované zemi momentálně
neexistují, ale co by neobětoval pro toto báječné muslimské dobro? Anebo
si raději počká, až se brzy začne vraždit v Praze, aby nás umravnil, že
nejde o výstřely, ale jenom "výstřelky"?

Tohle jsou ti praví teroristé. Nemají v rukou samopaly a na tělech
výbušná zařízení. Špinavou práci za ně dělají jiní. Oni mají
vznešenější úkol: Rozvrácení Evropy a destrukci hodnot, tradic a
duchovních kořenů, na kterých vyrostla a po staletí fungovala a
prosperovala naše civilizace. O nic menšího jim nejde. V rachotu výbuchů a
střelby do nevinných bezmocných lidí - jimiž se velmi brzy máme stát
také - bychom na to neměli zapomínat.

Prožíváme právě předvelikonoční Svatý týden. Většině lidí to už
moc neříká, maximálně se těší na velmi prodloužený víkend.
Političtí teoristé je v průběhu desetiletí od jejich kořenů již odťali.
Jenže právě v této "ztrátě informace" naše přicházející otroctví
spočívá. Napsal o tom právě pozoruhodnou knihu bývalý slovenský ministr
vnitra. A zamyslel se nad ní Karel Komárek:

Karel Komárek: Tohle nejsou "spiklenecké teorie"

Dostal jsem ji nečekaně na lidoveckém bále: knihu Lvi přicházejí,
vázanou v černých deskách, s kterými kontrastuje zlatý podtitul Proč
Evropa a Amerika směřují k nové tyranii, levně upravenou a vytištěnou,
vydanou u drobného nakladatele, který i v rámci své konfese patří spíš k
vyhraněným individualitám než k poklidnému střednímu proudu. Autor je
bývalý slovenský ministr vnitra: jeho jméno mi nic neříká, jeho
příslušnost ke Křesťansko-demokratickému hnutí nevylučuje různé
postoje od kompromisů s liberálním světem až po vlastenecké vymezování
se „proti všem“… Na první pohled zas nějaká katastrofická vize,
něčí soukromá apokalypsa (podle vzoru „soukromé zjevení“), další
spiklenecká teorie, že současnou euroamerickou politiku i naši vlast a
církev řídí zákulisní organizace nastolující světovládu, ze které
nebude úniku…

Mám to číst, když mám stůl plný knižních novinek a zprávy ze světa
čím dál víc zneklidňují? Co když mě to ovlivní? Nestanu se
příslovečným čtenářem jedné knihy, který pak o ní vykládá všude,
kam přijde, a málem se nebaví o ničem jiném? Určitý barometr tu
představuje autor úvodu politolog Stanislav Balík: jak ho znám, ten by
tendenci k nějakému extremismu nezaštítil. Pomalu začínám číst, a
najednou zjistím, že čtu rychle. Jako přispěvatel médií i odborných
filologických časopisů musím uznat, že autor má tzv. lehké pero:
vyjadřuje se srozumitelně a přehledně a neubližuje tím vydatnosti obsahu
ani kvalitě argumentace. I samo téma nakonec způsobí, že čtení neodolám.

Na Západě začíná pronásledování křesťanů

Kniha líčí současný politický vývoj v zemích Severní Ameriky a
západní a střední Evropy takto: Vládnou tu parlamentní demokracie,
vzešlé z nepochybně svobodných voleb. Ale v posledním čtvrtstoletí – po
pádu komunistických diktatur počátkem 90. let – se tu viditelně omezují
některé občanské svobody, všeobecně uznávané a zakotvené v zákonech,
především svoboda projevu a vyznání, a také jejich zdroje – svoboda
svědomí a mínění. Tedy to, co potlačoval komunismus. Omezují se
paradoxně hlavně v západních státech s dávnou demokratickou tradicí.
Ovšem ne totálně, ale jenom u vybraných směrů a jejich stoupenců.

Kdo je dnes na Západě stíhán pro své přesvědčení? Kdo chce na
pracovišti nosit křížek na krku. Kdo zdvořile oslovuje klientky
potratových klinik. Zdravotník, který odmítá provádět interrupce nebo
který jenom upozorní zájemce na jejich rizika. Učitel, který svým žákům
středoškolákům promítá záběry interrupce, i když si předem vyžádal
jejich souhlas. Majitel penzionu, který nechce ubytovat účastníky
homosexuální párty, a cukrář, který na ni odmítá dodat dorty s jejich
symboly. Úředník, který neoddá pár stejného pohlaví, a církevní
charitní instituce, která by takovému páru nesvěřila sirotka k adopci.
Psychiatr nabízející pomoc tomu, kdo se chce dobrovolně zbavit
homosexuálních sklonů. Politik, který se přizná, že o některých stylech
lidského chování a jednání si myslí totéž, co o nich píše Katechismus
katolické církve. Kazatel, který veřejně čte a komentuje, co o tom píše
bible. Autor z toho dedukuje závěr, který zní dost tvrdě: na Západě
začíná pronásledování křesťanů.

Zatím není tak drastické, jak bývalo za bolševiků, ale nepříjemné:
ztráta zaměstnání, pokuta případně vedoucí k bankrotu, neschválení do
politického grémia, krátkodobé zadržení policií, v nemálo případech i
odnětí svobody. K tomu vždycky společenská diskvalifikace a útoky médií.
Kniha uvádí stovky jmenovitých příkladů. Nejvíc čerpaným zdrojem jsou
kanadské internetové stránky Life Site News (tím větší dík za knihu,
protože neumím anglicky), pak různá přátelská i nepřátelská média,
též vlastní zkušenosti autora z prostředí domácí i mezinárodní
politiky.

Padají morální zábrany

Co se to stalo se svobodným světem? Kniha nabízí zhruba toto vysvětlení:
Svobodu si čím dál víc nárokují jedinci i skupiny pro maximálně
pohodlný a příjemný styl života. Slábne-li ve společnosti víra v Boha a
autorita církve, prostě padají-li morální zábrany, dochází k legalizaci
zatím nezákonných činů: interrupce (tu ovšem první povolil Sovětský
svaz a pak nacistické Německo), eutanazie nejdřív postižených a
nevyléčitelných (opět Hitlerovo prvenství) a později kohokoli na
požádání, chirurgická změna pohlaví a umělé oplodnění. Volnost v
partnerských vztazích vede k rozpadu tradiční rodiny a k nárůstu
homosexuálních soužití.

Z legislativy národních států se tyto vymoženosti dostaly do
mezinárodního práva a také do politické ideologie: prezentují se jako
nepochybná lidská práva, a kdo by proti nim něco namítal, kdo by třeba
jenom upozornil na jejich škodlivé vedlejší účinky, bývá obviněn, že
je proti lidským právům a omezuje svobodu druhých. Souhlas s tím, že
člověk si smí svobodně zvolit sexuální orientaci i pohlaví, ukončit
život nenarozeného dítěte, bezmocného starce i ten svůj, že mu stát
musí tyto možnosti garantovat a nikdo mu je nesmí rozmlouvat, že
manželství a rodina jsou i jiné svazky než otec + matka + děti, to všechno
je epochální změna, které se nejen tady říká antropologická revoluce.
Jan Pavel II. to nazýval „kultura smrti“ a autor poznamenává, že to
vůbec není obrazný název.

Proč tomu opravdoví demokrati nezabránili? Dočteme se tu
politologicko-kulturní zdůvodnění. Mnohé ideje této revoluce, třeba útok
na rodinu a církev, hlásali už klasikové marxismu, a v západních
kapitalistických zemích byla vždycky silná levice. Autor znázorňuje, jak
probíhal komunistou Antoniem Gramscim projektovaný „dlouhý pochod
institucemi“, který prosazoval liberální a levicové smýšlení, jak
zklamali mnozí katolíci v politice, kteří pod heslem, že víra je soukromá
záležitost, klidně podepisovali nebo iniciovali zákony odporující
křesťanské morálce. Jedno zajímavé srovnání: John F. Kennedy v
předvolební kampani sliboval, že nebude křesťanské zásady přenášet do
politiky.

Na Západě vítězí Leninovi bratranci

Spisovatel Hillaire Belloc naopak přišel před anglikánské voliče s
růžencem a jasně vyznal, že je katolík. Autor zřejmě sám odpozoroval,
jak jsou vůdci antropologické revoluce na politických fórech agilní a
hlasití: „Proti tomuto nadšení stojí malátnost křesťanských politiků
v parlamentu“ (s. 237). Právě to je, kromě pravdivého pojmenování stavu
současné západní společnosti, druhé hlavní téma Palkovy knihy: totiž
varování před zradou formálně křesťanských politiků (a jejich stran),
kteří jsou často nejen mdlí, nýbrž se mnohdy aktivně podílejí na
pronásledování křesťanských hodnot a jejich nositelů. Komunisté v
západních zemích si zjednávali stále větší vliv, a když padly
východoevropské bolševické režimy, hledali si spojence mnohem víc mezi
jejich exponenty než mezi disidenty: také k tomu kniha přináší mnoho
varujících dokladů. Autor to aforisticky shrnuje: jestliže nezvítězili
Leninovi bratři, vítězí na Západě Leninovi bratranci.

Podobnosti s komunismem, na který si dobře vzpomínáme, jsou zarážející.
Kandidát na eurokomisaře Rocco Buttiglione dostal od poslanců výboru pro
občanské svobody otázku, jaký má názor na homosexualitu. Odpověděl, že
jako katolík ji pokládá za hřích. Načež byla jeho kandidatura zamítnuta,
zatímco několik bývalých východoevropských komunistů přes unijní
strážce občanských svobod prošlo. Autorovi i nám to připomíná otázky z
bolševických kádrových pohovorů: Jak ses vyrovnal s náboženskou otázkou?
Jaký máš postoj k událostem roku 1968? Leninovým bratrům tenkrát a
bratrancům dnes nejde jen o občanskou loajalitu: chtějí adepty různých
funkcí i pracovních pozic přimět, aby také výslovně odsouhlasili
předepsanou ideologii. Ti katoličtí lékaři a učitelé a hoteliéři a
cukráři, o kterých jsme psali o kus výš, přece nikoho neohrožují:
zastánci protikladného životního stylu mají spoustu svých klinik, škol,
penzionů a podniků, kde jim bez zábran vycházejí vstříc. Ale chtějí
provokovat, donutit své protivníky (v tomto případě věřící), aby aspoň
panáčkovali pro jejich zábavu a proti své vůli. A právní řád to
umožňuje.

Lvi přicházejí

Dalších paradoxů uvádí kniha plno. Veřejně hájit interrupce se smí, ale
zveřejnit snímky potraceného plodu se nesmí. Vážně se uvažuje o
legalizaci pedofilie, ale pedofilní kněží okamžitě vyvolají bouři hněvu.
Katoličtí pro-life aktivisté mnohokrát nenajdou zastání u veřejnosti ani
u soudů, ale několikanásobného vraha Johanna Unterwegera se zastala
rakouská komunistka a spisovatelka Elfriede Jelinek, protože ve vězení také
literárně tvořil. Škoda, že jsem to nevěděl před dvanácti lety, kdy
Elfriede Jelinek dostala Nobelovu cenu za literaturu a já jsem četl v
literárních časopisech ukázky jejího díla: jsem z moderní literatury
zvyklý na všelicos, ale tehdy jsem si řekl, že takové umění si
nezaslouží Nobelovy peníze, nýbrž jeho vynález zvaný dynamit.
Samozřejmě že to nemyslím vážně, nic proti svobodě projevu... O
některých vůdcích antropologické revoluce, které tu autor zmiňuje, se
dočteme v podobně zaměřené knize Donalda DeMarco a Benjamina Wikera
Architekti kultury smrti, kterou česky vydalo nakladatelství Res Claritatis
roku 2011.

Kniha je naditá fakty, ze kterých se skládá celkový obraz situace, a teprve
na straně 310 je klíč k jejímu hlavnímu titulu: „Lvi přicházejí do
arény. Vrčí o toleranci. Pravda je taková, že v prostoru euroamerické
civiliace začalo nové pronásledování křesťanů.“ Kniha Lvi
přicházejí vyšla původně slovensky v roce 2012 a na internetu dostupný
časopis Impulz (č. 4, 2012) jí věnoval blok komentářů, do kterého
přispěli mj. Ján Čarnogurský, František Mikloško a Alexandr Tomský.
České vydání v Kartuziánském nakladatelství Brno je doplněno o nové
informace až do roku 2015. Autor, bratislavský rodák Vladimír Palko,
vystudoval matematiku, po pádu komunismu působil jako náměstek ředitele
Federální bezpečnostní informační služby, ministr vnitra a poslanec,
nyní vysokoškolský pedagog v oboru informatiky.

Dočítám knihu a dopisuji recenzi. V mém okolí a tam, kam chodím, je zatím
klid. Zítra půjdu do jednoho řeholního kostela: je tam devadesátiletý
páter, který v padesátých letech seděl v Leopoldově, a jeho mnohem
mladší spolubratři, kteří už mohli studovat na Západě. Pozítří půjdu
do práce, kde mám na stole křížek a mariánský obrázek. Náš nový
vedoucí mě trumfl: dal si na stěnu do kanceláře, kam chodí veřejnost,
větší kříž ve stylu byzantské ikony. Redakce mi recenzi zveřejní a
nebudeme za to popotahováni. Lvi jsou ještě daleko, ale kniha přišla včas,
než bude pozdě. Nejsem schopen ověřit v ní každý údaj, ale nemám
důvodu jí nevěřit. Jak pravil Švejk: „Kdyby toho byla jen polovička
pravda, měl by císař pán ostudu pro celý život.“ Nenaočkovala mi
stihomam, ani mě neobrala o naději.

Zdroj: protiproud.cz
