Martin Koller vypráskal odpůrce Číny. A pak přesně popsal stav naší
armády... Nic příjemného

ROZBOUŘENÝ SVĚT MARTINA KOLLERA Analytik Martin Koller tentokrát věnuje
svou pravidelnou rubriku na ParlamentníchListech.cz přesnému popisu stavu
naší armády. Coby podplukovník v záloze a někdejší pracovník
ministerstva obrany odsuzuje jak její velení, tak zbrojní vybavenost a
zejména politické úkolování.

Máme bojeschopnou armádu a budeme vůbec nějakou armádu potřebovat?

Početnost, vlastenectví a bojeschopnost armády je jedním ze základních
faktorů určujících pozici státu ve světě. Dalším je šíře spektra
zbraní a vojenského materiálu, který dokáže konkrétní země samostatně
vyvíjet a vyrábět. Každý stát by se měl snažit o nezávislost
energetickou, potravinovou a vojenskou. To říkal již slavný generál de
Gaulle v dobách, kdy Francie byla ještě přední evropskou zemí
pracujících, vzdělaných a civilizovaných Evropanů a bohatou velmocí, s
níž se muselo ve světě počítat. Ve dnešní Francii se důstojníci bojí
rostoucího počtu muslimských vojáků.

Zde je dobré připomenout jednu historickou paralelu. Jednou z největších
osobností celé francouzské historie byl právě generál Charles de Gaulle.
Hrdý plukovník, až později generál, se nevzdal na rozdíl od početných
zbabělců a zrádců, kteří se usadili po prohrané válce ve Vichi z milosti
Hitlera jako ostudní zrádci národa a spolupachatelé holocaustu. Byl to
vynikající vlastenec a dovedl Francii k vítězství, přestože mu jak
britská, tak americká diplomacie všemožně škodily. Ale francouzští
vojáci de Gaullovy svobodné Francie, bojující na straně Spojenců proti ose
i francouzským kolaborantům v Africe, Asii i Sovětském svazu, se jim hodili.

Líní, zbabělí a zkorumpovaní kolaboranti ve Vichy označovali vlastenecké
svobodné Francouze jako spolek židů a zednářů a de Gaulla jako muže,
který rozdmýchává vášně, místo aby je tlumil, a bojovali proti jeho
vojákům v Africe. Obdobné argumenty používají slouhové cizích zájmů v
dnešní době proti prezidentu Zemanovi.

Tytéž zájmové skupiny a jejich reprezentanti napadají u nás aktuálně
prezidenta Zemana pro jeho pozitivní vztah k Číně, mírumilovné zemi
propagující svými činy civilizační hodnoty typu vlast, práce, rodina,
pořádek, zemi, kde je možný růst životní úrovně pro všechny, zemi,
jež vojensky nikoho neohrožuje, nemá zahraniční vojenské základny,
neklade si v rámci obchodních smluv politické požadavky a korupčníci se
tam trestají. Bohužel pro ně je Čína se svojí Hedvábnou stezkou
nepříjemným konkurentem koloniální transatlantické smlouvy TTIP, která
má zachraňovat USA. Proto neustále propagují Tibet, který byl před vstupem
čínské civilizace, školství a zdravotnictví zaostalým středověkým
modlářským a otrokářským státem, kde úzká a zkorumpovaná skupina
mnichů a šlechticů nestydatě a arogantně parazitovala na práci většiny
obyvatel, téměř všech negramotných. Z hlediska v USA tak oblíbených
lidských práv a svobod lze bývalý Tibet přirovnat k neméně primitivnímu
a středověkému Islámskému státu podporovanému Tureckem, jehož vyslance
ve formě milionů ilegálů nepřátelé prezidenta Zemana i Číny nadšeně
podporují.

Aktuální realita jako výsledek vývoje

Dlouhodobě nemá smysl se bavit o úřednictvu na ministerstvu obrany,
počínaje ministrem, což je v současnosti přehlídka především
politických protekčňáků vybíraných dlouhodobě nikoli podle odborných
znalostí. Většina z nich jsou dlouhodobí profesionálové a profesionálky v
análních expedicích a sexuálních službách, někteří ještě z dob, kdy
byli politruky vyškolenými v sovětském svazu. Tento stav kupodivu
dlouhodobě nevadí nikomu z českých politiků a pracovníků tajných služeb.
Už fakt, že majitel firmy ANO udržuje na pozici ministra obrany herce s
kladným vztahem k islamizaci, je dokladem poctivosti jeho zájmu o bezpečnost
našeho státu.

Armáda, přesněji resort obrany složený z ministerstva a generálního
štábu (dále budu většinou používat označení armáda), dlouhodobě
trpěl a stále trpí diletantstvím, nekoncepčností, ideologickými a
politickými experimenty a odchodem odborníků. Stačí se podívat na
přehlídku ministrů, bez výjimky doslova oslňujících odborníků,
pobožným střelcem v letadle počínaje a hercem konče. Profesně nejhorší
byli poslední dva, kteří byli a jsou více než jejich předchůdci na hony
vzdáleni nějakému vlastenectví.

Ukázkovým příkladem diletantství byla neslavná bílá kniha, jejíž
tvorbu řídil novinář dosazený ODS a považující se v pozici poradce
ministra Vondry za bezpečnostního odborníka. Tak ho dodnes prezentuje ČT.
Otázkou je, kdo a v čí prospěch vytvářel pro současného ministra novou
koncepci.

Náš stát by byl s využitím všech zdrojů schopen zajistit z velké části
všechny tři uvedené faktory, zbraně, potraviny a energie. Před rokem 1990
jsme byli prakticky potravinově soběstační. Rozvíjela se jaderná
energetika umožňující v dlouhodobé perspektivě i soběstačnost z hlediska
elektřiny pro průmysl a domácnosti i perspektivní části dopravy
využívající elektřinu. Moderní využití zásob uhlí by zajistilo
většinu potřebného topení. Samozřejmě po vstupu do EU s jejím
sebevražedným hospodářstvím a preferencí dováženého uhlí pro větší
zisky obchodníků to možné není.

Měli jsme i vyspělý obranný průmysl se 70 000 pracovních míst, skvělá
vědecká, výzkumná a vývojová pracoviště, statisíce vycvičených
vojáků a záložáků, početnou a funkční civilní obranu, pohraniční
stráž, kterou dnes zoufale postrádáme, a dokonce i desetitisíce
zdravotních sester vyškolených pro případ mobilizace a války. Nedělejme
si iluze, že armády NATO byly lepší. Stačí si přečíst vzpomínky
generála Schwarzkopfa. Kriminalita byla ve srovnání se současnou
čtvrtinová. Aktuální ubohou bezpečnostní realitu vidíme všichni.

Zásadní otázkou je ohrožení. Ubohých 30 teroristů (podle oficiálních
informací), z nichž jen několik šlo do boje a padlo za Alláha, dokázalo v
Paříži a Bruselu zesměšnit zahraniční a bezpečnostní politiku i
obranyschopnost EU. Pozice a potřeba armády jsou závislé především na
společenské objednávce z hlediska ohrožení státu zvenčí. Rusko můžeme
v klidu pominout. Tamní vedení nemá zájem o napadení Evropy a jejich
armáda je třikrát až desetkrát slabší ve srovnání s NATO podle kapacit
a druhů vojsk. Tento názor se potvrzuje v praxi ve srovnání se stále
ubožejší propagandou Bruselu i Washingtonu, počínaje vypuknutím krize na
Ukrajině. Rusko nikoho nenapadá s výjimkou islámských teroristů v Sýrii.
Čína rovněž nikoho neohrožuje a navíc je daleko. Naopak reálné
bezpečnostní ohrožení vytváří islamizace sponzorovaná především z
Turecka, člena NATO(!) a Saúdské Arábie.

Je třeba zdůraznit, že Evropa, tím méně naše republika, nemá kapacity k
tomu, aby se míchala do konfliktů po celém světě, obzvláště v situaci,
kdy není schopna je rychle a vítězně ukončit ke svému prospěchu. Rovněž
není její povinností nést následky kdejaké cizí války. Všichni politici
jsou naopak povinni chránit svoje občany, jejich životy, zdraví a majetek
před útokem ze zahraničí.

Jednoznačně hlavní ohrožení představuje destabilizace Evropy cestou
islamizace a otevření hranic s Tureckem se všemi politickými,
bezpečnostními, hospodářskými a sociálními dopady. Zabývá se tím můj
předešlý článek, který vyšel o Velikonocích. Z hospodářského hlediska,
které se logicky promítne i do oblasti obranyschopnosti, ohrožuje státy EU
nejvíce koloniální transatlantická smlouva TTIP.

Z hlediska vnitřní bezpečnosti v zemi a ochrany hranic je prioritou
posílení policie, nikoli armády. Zde je třeba připomenout, že i z hlediska
přírodních katastrof a technologických havárií zajišťuje v současnosti
ochranu obyvatel Integrovaný záchranný systém podléhající ministerstvu
vnitra a jeho hasičský záchranný sbor. Armáda se záchranářských
útvarů zbavila, v rámci úspor rozprodala většinu jejich vybavení a
ženistů je pouze jeden prapor. Většina ostatních vojáků může vykonávat
jen strážní službu, nikoli policejní činnost, a dále organizované
pomocné práce, i když i ty jsou samozřejmě potřeba, případně
zajišťovat dopravu lidí a materiálu nákladními auty.

V současnosti máme miniaturní armádu s minimálními zálohami, což by
neumožnilo dlouhodobou bojovou činnost při obraně státu. Přitom historie
ukazuje, že krátké války neexistují. Stačí se podívat na Irák a
Afghánistán. Tam se bojuje bez pozitivního výsledku už téměř 15 let a v
Afghánistánu působí i naši vojáci. Otázkou je smysluplnost jejich
působení v ortodoxní islámské zemi. Jenže odtamtud lze odejít, protože z
islámského Afghánistánu nebude nikdy demokratická země podle evropských
měřítek, zatímco z naší země nikoli. Aspoň prozatím.

Kdysi a dnes

Otázkou je, nakolik byla vůbec správná plná profesionalizace armády
zahájená v roce 2003. Šlo především o cílenou politickou snahu po
likvidaci vztahu armády k vlasti a národu, tedy jeden z kroků k dlouhodobé
likvidaci vlastenectví v zemi a národě. Je třeba s potěšením konstatovat,
že u značné části vojáků, především u bojových útvarů a odborných
pracovišť, se tato snaha dosud minula účinkem.

Pokud bychom rozpočítali náklady na armádu na jednoho vojáka, zjistili
bychom, že současná profesionální armáda s necelými 22 000 vojáky je
několikanásobně dražší než předlistopadová s 217 000 vojáky. Na
základě přepočtu bychom zjistili, že srovnatelné náklady ze současného
státního rozpočtu by pokryly udržování bývalé armády v počtu zhruba
pouze 40 000 vojáků, tedy pětinovou armádu oproti předlistopadové. A to
nebyl stát zadlužený a měli jsme nedostatek pracovních sil.

Stát bez dluhů měl i na přípravu části branců ve Svazarmu, kde obrovský
počet budoucích vojáků získal řidičský průkaz, naučil se střílet,
ovládat spojovací techniku nebo létat, případně i jiné odbornosti.
Mnohým z nich to pomohlo i při zaměstnání v civilu. Místo fetování a
ukájení se blbostmi na internetu se sportovalo. Kde se ze všeho dělá kšeft,
mnohdy podporovaný z peněz daňových poplatníků, prolezlý korupcí a s
horšími výsledky.

Kromě toho z bývalé armády odcházeli aspoň částečně použitelní
záložáci, z nichž mnozí se opakovaně přecvičovali. Mnozí vojáci tam
navíc získali aspoň základní představu o organizaci, pořádku,
zodpovědnosti, hierarchii a práci ve skupině, kamarády na celý život,
někteří se naučili i číst, psát a mýt se či uklízet svoje věci.

Armáda založená na povolávání branců z civilu měla sice řadu problémů,
byla předimenzovaná, obtížně se potíralo šikanování, ale fungovala jako
systémová společenská záležitost nejen z hlediska obrany státu.
Existovala řada nedostatků, ale nelze přehlédnout snahu o jejich
odstranění. Jestliže někdo dnes vykládá, že vojnu proflákal a
prochlastal, je to buď protekčňák, který se někde zašíval, nebo to má v
povaze a vyhovovalo mu to. Pokud mu flákárna a chlast vadily, mohl proti tomu
něco dělat, když by chtěl.

Pokud někdo odchází ze současné armády, tak k ní má obvykle negativní
vztah, stejně jako k možnosti nějaké další služby. Plná profesionalizace
armády se tedy ukázala jako nesystémová záležitost z hlediska obrany
státu.

Naše armáda se již v devadesátých letech, před vstupem země do NATO,
dostala do situace, kdy byl prosazován americký systém finančního řízení,
tedy armáda jako firma. Jak známo, cílem firmy je vytváření zisku.
Problém je v tom, že ziskem „firmy armáda“ by neměl být proud peněz do
pokladny státu i politických partají, případně na soukromé účty v
zahraničí, ale bojeschopnost. Naopak peníze získané rozprodejem armádního
majetku směřovaly především do státní kasy, kde spolu s dalšími
rozprodeji státu a půjčováním si peněz vyrovnávaly po 25 let rozpočet
neúspěšného hospodářství, korupce a rozkrádání.

Výsledkem finančního řízení armády byly neustálý rozprodej majetku a
úspory za každou cenu. Armáda se zbavila i převážné většiny svých
finančních zdrojů. Jenže armáda, stejně jako stát (!) není firma a takto
ji řídit nelze. Jejím úkolem není vytváření zisku, i když česká
polistopadová realita tak mnohdy nevypadala. Dokladem je americká armáda,
která je početná, extrémně drahá (jako každá profesionální armáda) a
z hlediska efektivního využití vojáků i techniky velmi špatná.

Americká armáda je však obrovitá, takže si může dovolit být neefektivní
z důvodu ideologizace, bezmyšlenkovitého drilu založeného na předpisech,
multikulturalismu, velkého počtu nekvalitních vojáků na základních
stupních a feminizace.

Naše armáda je miniaturní, takže každý její příslušník, především
voják, by měl být špičkový a bojově nasaditelný. Opak je pravdou. Máme
ministry, kteří nikdy nebyli na vojně, nanejvýš v armádním uměleckém (politickém)
souboru, generály posluhující cizím zájmům, kteří by nezvládli ani
velení malé jednotce, dokonce i nějaké vyšší důstojníky, kteří
rovněž nebyli na vojně, někteří měli i modrou knížku.

Před třemi roky, než mě politruci a absolventi sovětských škol navázaní
na ministra Picka vyhodili z ministerstva obrany, byla situace tristní. Podle
vedení Generálního štábu jsme měli nasaditelných nanejvýš 6 000
vojáků z celé profesionální armády (tehdy kolem 21 000 vojáků).
Pochybuji, že se situace výrazně zlepšila.

Bečvář na obrazovce

Náčelník Generálního štábu generál Bečvář nedávno v ČT uvedl, že k
ochraně hranic by armáda mohla nasadit maximálně kolem 2 700 vojáků.
Aktuálně je připraveno pouhých 600. Pokud vyjdeme z předpokladu, že by
šlo pouze o ochranu zhruba 200 km průchodnějšího terénu na jihu republiky
od slovenských hranic po Lipno, je to přibližně 13 vojáků (ze 2 700) na
kilometr. To by téměř stačilo i k zahánění ilegálů zpět do Rakouska.
Jenže v případě delší akce, než je cvičení pro média a občany bez
odborných znalostí, je reálně využitelná přibližně čtvrtina, tedy tři
vojáci na kilometr. Musíme vycházet ze tří střídajících se směn za 24
hodiny, dovolených, nemocí a dalších faktorů. Pokud bychom měli chránit
celou hranici s Rakouskem a Německem, vycházel by jeden voják na několik
kilometrů.

Bečvář neuvedl, zda jsou v uvedeném počtu 2 700/600 zařazeni rovněž
příslušníci logistických jednotek, počínaje kuchaři, protože vojáky
nelze stále živit konzervami, zvláště české kvality. Kromě logistiků
jsou tu velitelé, příslušníci štábů, spojaři a další, kteří by se
rovněž nepodíleli na přímém střežení. Nakonec by se taková ostraha
mohla podobat názvu jednoho válečného románu „Sám voják v poli“.
Otázku nedostatku vojáků přímo na čáře lze samozřejmě a do určité
míry řešit využitím technických prostředků monitorujících prostor
hranice (robotické prostředky a senzory), mobilitou vojáků a nasazením
zásahových jednotek z blízkých základen pomocí vozidel a vrtulníků, ale
na krátké vzdálenosti není příliš efektivní ani vrtulník, kterému
chvíli trvá, než vůbec odstartuje, a nelze ho použít za každého počasí.
Robotická ostraha hranice podle vzoru Izraele zůstává pouze snem.

Policie se z hlediska ochrany hranic nalézá v tristní situaci, protože ji
dostatečně zatěžuje různá kriminalita, která od roku 1990 vzrostla
trojnásobně, a to ještě nedorazili islámští migranti se svojí
představou civilizace. Navíc prakticky postrádá logistické zabezpečení
pro dlouhodobou činnost v terénu. Jak se zdá, likvidace pohraniční policie
nebyl zcela rozumný krok, likvidace ženijních zátarasů a plotů mimo
oficiální přechody rovněž. Jenže to by se nemohlo pašovat a převážet
kradené zboží a vozidla.

Zde lze s plnou vážností nabídnout spolupráci občanských organizací,
především programu Stráže obrany státu, který připravují Úsvit a Blok
proti islámu. K něčemu takovému je ovšem třeba učinit legislativní
změny. Na ochotě zavedených vládních i opozičních politiků k takovému
řešení bude vidět jejich zájem o ochranu naší země a jejích obyvatel.

Existuje počet vycvičených vojáků, který výrazně převyšuje počty
celé naší profesionální armády. Jsou to záložáci, kteří prošli
vojenským výcvikem. Někteří z nich jsou soustředěni v iniciativě ČS
vojáci v záloze. S nimi kupodivu naši politici nepočítají a ze strany ČT
se dočkali nepravdivých a nepřátelských útoků. Přesto právě oni by
mohli tvořit základ programu sboru Stráže obrany státu a posílit ochranu
hranic a strategických objektů ve vnitrozemí.

Aktivní zálohy armády tvoří nadšení vlastenci z civilu, až na výjimky
honící politickou či jinou kariéru. Částečně jsou to rovněž
záložáci. Bohužel i tam se objevují osoby, které nikdy nebyly na
systémové vojně. Armáda aktivní zálohy dlouhodobě všemožně odstrkovala
a mnozí si platí část výstroje a vybavení ze svého. Protože zaměstnanci
mají z hlediska účasti v aktivní záloze pracovní problémy, tvoří
značnou část z nich podnikatelé a živnostníci, kteří prostě obětují
část výdělku na oltář vlasti. Řadu z nich znám osobně.

Malý zájem dalších občanů o službu v této formaci je kromě pracovních
problémů v logické nedůvěře většiny našich občanů v politickou
reprezentaci, počínaje současným ministrem obrany. Občané se bojí
možnosti nasazení mimo území republiky a kdesi v cizích válkách. Vedly k
tomu i nedávná snaha o prosazení povinných odvodů mládeže a vojenská
přísaha NATO. Z tohoto hlediska by musely mít aktivní zálohy zvláštní
status, který by jednoznačně bránil jejich organizovanému nasazení mimo
území republiky. Pokud by chtěl některý z příslušníků aktivní zálohy
bojovat jinde, muselo by se to stát na základě individuální žádosti a
jeho převedení mezi profesionální vojáky.

Naprosto zásadní otázkou rovněž je, z čeho by naše armáda počty nových
aktivních záloh, o jiných záložácích nemluvě, vyzbrojila a vystrojila.
Kdeco se rozprodalo, rozprodává a dokonce i rozdává jako dary do zahraničí,
místy dost nejasnou cestou a s nejasným cílem. Údajně už nejsou k
dispozici ani polní kuchyně pro zajištění stravování většího počtu
obyvatel v případě velkých katastrof nebo ničení měst válkou. Problémy
s maskáči a botami se probíraly i v televizi. Kšefty některých logistiků
se specializovanými a goretexovými výstrojními součástkami dodnes
neřešil nikdo, což dokazuje dlouhodobou úroveň armádní logistiky.

Situaci v armádě, myšlena její uniformovaná část podřízená
Generálnímu štábu, evidentně není dobrá. Předpokládaných zhruba 6 000
bojeschopných vojáků, z toho nasaditelných kolem 3 500 včetně
zahraničních misí z více než 20 000 placených profesionálů nepůsobí
dobrým dojmem. Pokud do té nasaditelné skupiny patří rovněž letectvo, je
počet vojáků nasaditelných na zemi doslova zoufalý.

K tomu je třeba dodat, že na ministerstvu se poflakuje přehršle
uniformovaných úředníků, kteří pracují jako civilisté, ale získávají
nárok na všemožné nadstandardy a nakonec i výsluhy po deseti a dvaceti
letech služby. Přitom jsou méně vytížení než kdejaký zdravotník u
záchranky. To ovšem nikoho nezajímá, nejméně firmu ANO, která ovládá
ministerstva financí i obrany.

Podle Bečváře by se měl v průběhu následujících let zvýšit počet
profesionálních vojáků na 24 000, tedy úroveň z roku 2007. K tomu by
armáda měla mít 5 000 občanských pracovníků a počet příslušníků
aktivní zálohy by se měl ze současných 1 250 zvýšit na 5 000.

Hlavním důvodem malého zájmu o službu v armádě je politický vývoj v
celé Evropě. Základem služby v armádě jsou vlastenectví, vztah ke státu
a národu a dalším civilizačním hodnotám, počínaje rodinou. To vše se za
posledních 25 let systematicky likvidovalo. Za co by měl bojovat voják EU? Za
byrokraty v Bruselu podlézající americkým a islámským zájmům,
jednostranný rasistický multikulturalismus, přisprostlý sobecký
individualismus, islám, zvýhodňování sociálních a neziskovkářských
parazitů, politickou korektnost, jakousi evropskou rasu či praskající konta
oligarchů? Bojovat v cizině v době, kdy se v jeho vlasti povalují agresivní
migranti pozvaní socialistickou a křesťanskou (?) politickou oligarchií?

Žoldácká armáda bez vlasti se stará pouze o to, aby moc neriskovala a
užila si ve zdraví vysloužené peníze. Vlastenci bojovali za naši vlast v
první i druhé světové válce. Neohlíželi se na kvalitu zbraní a nehledali
výmluvy. Bojovali s tím, co měli za vlast a národ. Tady bychom měli začít,
ale z něčeho takového mají demokratičtí političtí oligarchové
vládnoucí současné Evropě větší hrůzu než z muslimské invaze
saláfistů.

Armádní výzbroj, technika

Kritiku neradostného stavu v armádě zahájily noviny E15. Byl tam zmíněn
především stav obrněných vozidel. Ze 107 obrněných transportérů Pandur
4. mechanizované brigády, pořízených v roce 2010, je údajně 30
nebojeschopných. Z technického i taktického hlediska jde o kolové obrněné
transportéry, přestože naše armáda je z propagandistických důvodů
označuje jako kolová bojová vozidla pěchoty. Generál Bečvář v televizi
uvedl, že nebojeschopných vozidel je pouze deset a dalších dvacet pouze
nepojízdných. Generála lze vcelku chápat. Jeho funkce je rovněž do
značné míry politická a dobře placená a musí uklidňovat znechucenou
veřejnost. Jako vedoucí vojenský funkcionář v kolonii byl pravděpodobně
potichu schválen i z velení NATO, tedy z Washingtonu.

Podle armádních standardů, které jsou v souladu s NATO (většinou takzvaný
STANAG), je vozidlo nebojeschopné, pokud není schopné jezdit ani střílet.
Pokud nejezdí, ale je schopné střílet, je hodnoceno jako bojeschopné.
Ovšem vzhledem k tomu, že obrněné transportéry Pandur jsou určeny k
manévrovému boji v terénu, nikoli střelbě v garáži nebo dílně, můžeme
z uvedených 30 považovat za nebojeschopné všechny. Za války by posloužily
jako zdroj náhradních dílů. Některé nepojízdné, ale „bojeschopné“
by možná mohli svalnatí profesionálové nebo štábní profesionálky s
nalakovanými nehty tlačit nebo táhnout do boje.

Generál uvedl, že na opravy pandurů brzy dorazí 1 800 náhradních dílů.
Mohlo by jít stejně o šroubky jako o složitou pohonnou soustavu. Tato věta
odhaluje celý problém. Vozidlo je sice české výroby, ale všechny hlavní
komponenty a skupiny jsou zahraničního původu, především pohonná soustava
a výzbroj. Krabici z pancéřového plechu svaří kdekdo disponující
odpovídajícím technickým vybavením. Vzhledem k likvidaci části
vojenského opravárenského podniku VOP 025 a odchodu nejlepších
zaměstnanců s praxí svařovali pancéřování některých pandurů pouze
zaškolení zaměstnanci. S výzbrojí podle dosažitelných informací vcelku
problémy nejsou. Pokud je vozidlo nebojeschopné z hlediska výzbroje, jde
nejčastěji o následky havárie, kdy došlo k převrácení vozidla a
mechanické poškození (teleskopické) zbraňové základny nebo poruchy
elektroniky zbraňové základny. V Afghánistánu se výzbroj osvědčila.

Pokud jde o pojízdnost pandurů, jde vesměs o poruchy pohonné soustavy,
takzvaného powerpacku sdružujícího do bloku motor, spojku a automatickou
převodovku, případně poruchy náhonu jednotlivých os a kol. K tomu patří
ještě elektronický řídicí a kontrolní systém. Powerpack se vyměňuje
jako celek a odesílá k opravě, mnohdy u výrobce. Z tohoto důvodu armáda
má nebo by měla mít určitý počet náhradních powerpacků, které může
namontovat specializovaná opravárenská základna, případně i technici
vybavení jeřábem v polních podmínkách. A zde je další problém.

Naše armáda sice 25 let vydatně a draze přezbrojuje, ale trpí dlouhodobě
chronickým nedostatkem náhradních dílů a skupin. S bojováním se moc
nepočítá a na mediální prezentace vozidla stačí. Především se stále
šetří a nenakupuje se nic, co není aktuálně potřebné, chybějí zálohy
jakéhokoli materiálu. Čestnou výjimku tvoří materiál, který zbyl po
předlistopadové armádě.

Podobná je situace i v jiných armádách. Německý Bundeswehr rozprodal v
devadesátých letech většinu svých zásob náhradních dílů na tanky
Leopard II a zbavil se i nadbytečných tanků a další techniky odprodejem
téměř zdarma do Polska. V případě války by povolaní němečtí
záložáci tankisté neměli do čeho sednout. Americká armáda si z důvodu
úspor nechala dělat náhradní díly v Číně, a přitom se provokují kvůli
ostrovu v Pacifiku. A to je přesně ten ekonomický či finanční způsob
řízení armády jako firmy s negativním dopadem na bojeschopnost.

Důvod problémů naší armády s náhradními díly je logický. Před
listopadem 1989 jsme značnou část výzbroje vyráběli sami nebo v licenci,
tedy za nákladové ceny. Bojové letouny, vrtulníky a radiolokační techniku
dodával SSSR, tedy jeden dodavatel. Samohybné houfnice 2S1 jsme dostávali
místo ze SSSR z licenční výroby v Bulharsku, průzkumná vozidla OT-65 z
Maďarska, obrněné transportéry OT-64 se vyráběly v kooperaci s Polskem.
Armáda měla velké zásoby náhradního materiálu a kompletní vybavení pro
statisíce záložáků. Každé dítě ve škole mělo plynovou masku.

V současnosti se téměř vše dováží ze zahraničí a vše je drahé.
Důvodem vysokých cen vojenského materiálu v rámci NATO jsou vysoké
vývojové náklady, malá sériovost výroby a především tlak na vysoké
zisky výrobců včetně započtení nemalých nákladů na korupci politiků a
vojáků ve spojeneckých zemích. Zásoby se téměř nevytvářejí. A to jsme
u nás vesměs odolali tlakům některých zahraničních výrobců, aby se
výzbroj posílala k opravám do jejich podniků. Představte si to za války. A
tak to některé armády NATO skutečně dělají, například britská.
Vojenské tržní hospodářství v praxi.

Výrobci vojenské techniky a náhradních dílů fungují rovněž tržně.
Armády jsou od roku 1990 stále menší a potřebují stále méně techniky a
dílů pro ni. Proto se výroba některých dílů realizuje pouze na
objednávku. Téměř nic výrobci neskladují, protože by to zvyšovalo
náklady stejně jako v civilu. Kusová výroba je neekonomická, takže se
čeká na větší objednávky. Na náhradní díly se může čekat i dva roky
a technika je v té době nepojízdná nebo nebojeschopná. Naše armáda je
malá, má malé objednávky, a proto je u výrobců mezi posledními z hlediska
realizace objednávek.

Armádě prostě chybí to hlavní, tedy zálohy lidí i materiálu pro delší
intenzivní bojovou činnost. Jsme schopni s bídou zvládnout vyslání pár
stovek vojáků do zahraničí, kde potřebují ubytování, pěchotní munici,
potraviny a pohonné hmoty.

Proto jsem kdysi psal, že celá naše armáda by mohla bránit zhruba prostor
jednoho kraje po dobu nanejvýš dvou týdnů. Poté by přišla z důvodu
bojových a nebojových (poruchy, závady, havárie) ztrát o většinu techniky,
prořídli by vycvičení profesionálové pro nové typy výzbroje a nebyla by
za ně náhrada. Pravděpodobně by se i vystřílela dovozní munice.

Generál Bečvář dále uvedl, že do opravy zamíří osm ze třiceti tanků
T-72M4CZ, nepojízdných je 40 ze 120 postarších pásových bojových vozidel
pěchoty BVP-2 od 7. mechanizované brigády a 120 z 550 různých typů
nákladních automobilů Tatra. U nákladních vozidel se ovšem jedná
především o automobily starší třiceti let.

A to si musíme připomenout letitou mediálně podporovanou účelovou
politickou soudní tahanici kolem společnosti MPI, automobilky Tatra a ministra
Bartáka. Teď se za ni budou platit náhrady ze státní kasy, nikoli z konta
toho, kdo ji vyvolal na politickou objednávku. Demokratická společnost platí
za lumpárny jednotlivců a zájmových skupin.

Ve speciálu IDET News vydanému k IDET roku 2013 jsem se v dlouhém článku
věnoval možnostem našeho obranného průmyslu. Ten se podařilo za 25 let
slušně zdevastovat. Likvidace zbrojního průmyslu a potravinové základny, a
tím vytváření závislosti na dovozech je klasickou cestou ke kolonizaci
země. V současnosti jsme schopni vyrábět jen omezené spektrum výzbroje a
dalšího vybavení pro armádu ve srovnání s minulostí. Zbytek, přesněji
většinu, dovážet musíme.

Akvizice výzbroje

Historie vyzbrojování naší armády po roce 1989 by stála za knihu. Už
léta se zabývám dějinami našeho obranného průmyslu a obchodu, takže toto
období v knižním vydání zaručeně nevynechám. A bude to počtení na
téma ministerstev průmyslu a obchodu, zahraničních věcí a obrany a také
některých dalších pracovišť.

Je v zásadě jedno, zda máme nebo nemáme třicet zastarávajících
modernizovaných tanků T-72. Představa tankových bitev na našem území je
více než nepravděpodobná. Ostatně náš terén není zrovna tankový. Celá
slavná předražená modernizace tanků T-72 je ukázkou českého
vyzbrojování polistopadové éry. Německé tanky Leopard 2 jsme mohli získat
za zlomek ceny.

Jen doufám, že někoho nenapadne „výhodně“ nakoupit ojeté americké
tanky a následně je nechat za kupu miliard zmodernizovat u výrobce. Podobné
„výhodné“ nabídky se za poslední čtvrtstoletí opakovaly pravidelně.
Stačí vzpomenout olétané belgické nebo turecké letouny F-16 nebo totálně
zastaralé americké tanky M60. Rezavé muškety pro domorodce v koloniích.

Gripeny mohou sloužit ještě dvacet let, i když změna původního
offsetového programu na pronájem se nám prodraží a zaplatíme tento čísi
kšeft z našich daní. K plnění bitevních úkolů (ničení pozemních
cílů) mohou sloužit L-159 ALCA z domácí konstrukce z AERA rovněž dlouhou
dobu. Nový typ vlastní výroby je v nedohlednu, akvizice kategorie cvičných
proudových a lehkých bitevních letounů ve světě saturují rusko-italští,
britští a čínští výrobci. S nákupy transportních a dopravních letounů
včetně nákupu letounu k pracovnímu využití milenky pana exministra už
snad máme na nějakou dobu pokoj, ať již byl jakkoli výhodný či nikoli.

Pandury posloužily k vyzbrojení jedné ze všech dvou našich brigád. Doufám,
že nikoho nenapadne vážně uvažovat o přezbrojení té druhé z BVP-2 na
nějaké západní pásové vozidlo. To by byla finanční sebevražda z
hlediska provozních nákladů. Možností je několik, ať již jde o německý
typ Puma, britský ASCOD nebo švédský CV90 ve verzi BVP. Ale nejrozumnější
by bylo přezbrojit 7. brigádu opět na kolový typ Pandur. Využil by se
zavedený systém výcviku i logistického zabezpečení včetně jednotkových
náhradních dílů a dalšího materiálu.

Vybavení armády a policie by měla doplnit kolová obrněná vozidla s
vyšší odolností než pandury. Aktuálně vítězí typ TITUS vyvinutý ve
spolupráci známé automobilky TATRA a francouzského zbrojařského konsorcia
NEXTER. TITUS může sloužit v armádě i policii k mnoha úkolům, počínaje
střežením hranic a jako základna pěší jednotky v terénu. Vyznačuje se
unikátní průchodností.

Základní pěchotní zbraně si dokážeme vyrábět sami ve společnosti
Česká zbrojovka Uherský Brod, většinu optiky a infratechniky rovněž s
využitím dovezených dílů u společnosti Meopta. Stejná situace je s
nákladními automobily. Kulomety a granátomety nakupujeme stejně jako
terénní automobily.

Dokážeme vyvíjet a vyrábět bezpilotní letouny a vrtulníky v malých
sériích pro naši armádu u výzkumného ústavu ve Kbelích. Dokončen byl
rovněž vývoj autonomního a podpůrného robotického vozidla ve spolupráci
VOP Cz a Univerzity obrany. Problém našich výrobců je v tom, že nemají
fondy na stimulaci partajních pokladen a soukromých kont. Je to následek
záměrné či ideologicky stupidní atomizace českého průmyslu, nejen
obranného.

Dokážeme úspěšně vyrábět munici menších ráží, výbušniny,
pyrotechnické prostředky, transportní a logistický materiál, spojovací
techniku, pasivní systémy protiletecké obrany, vybavení pro chemiky a
zdravotníky stejně jako letecké i pozemní výcvikové prostředky a
simulátory. Zde bychom měli rozhodně podporovat domácí výrobce.
Spolupracují s nimi Univerzita obrany, vojenská akademie i všechna
pracoviště armádního výzkumu a zkušebnictví. Většinu z nich lze nalézt
v každoročním katalogu asociace obranného a bezpečnostního průmyslu.

Stále se protahuje nákup nových radarů. Jednoznačně nejlepší je
izraelská nabídka společnosti IAI ve spolupráci s domácí společností
RETIA. Kupodivu někdo na ministerstvu obrany tuto možnost stále brzdí,
evidentně záměrně a snaží se prosazovat konkurenční, dokonce výrobně
nedotažené produkty. Zdá se, že se nám objevuje další ostuda a korupční
skandál. Přitom již nelze odkládat akvizice radarů středního dosahu,
které mohou působit jako přehledové ve prospěch letectva a zároveň ve
spolupráci s raketovými systémy protivzdušné obrany. Nemáme hranici jen na
zemi, ale i ve vzduchu. Doufám, že na dnešním semináři k ochraně hranic
si na to někdo vzpomene.

Evidentně není dotažena otázka zdrojových základen, které by byly
potřebné jak pro vojáky či policisty zajišťující ochranu hranic, tak
zahraniční mise. Jednu z nich, která se už osvědčila v zahraničních
armádách, nabízí společnost ESET.

Je třeba realizovat přezbrojení dělostřelectva a zbavit se
zastarávajících samohybných děl DANA s rostoucí poruchovostí. Možností
akvizice kolových samohybných děl není mnoho. Prakticky pouze modernizovaná
DANA ze Slovenska nesoucí jméno ZUZANA nebo nový slovenský lehký typ
samohybného děla EVA. Další možností je švédský samohybný typ ARCHER.

Další zajímavou akvizicí jsou vrtulníky. Nelze se zbavit dojmu, že v
současnosti jde o předem zákulisně domluvený obchod s americkými výrobci.
Zdaleka není jisté, zda by se nedala doba služby současných vrtulníků
prodloužit o několik let. Tím by se rozprostřely na delší dobu současné
náklady na přezbrojování. Placená propaganda je sice aktivně napadá, ale
bez problémů a s dobrými výsledky slouží v řadě armád včetně armád
NATO. Připravovaná akvizice vypadá jako typické české výběrové
řízení šité na konkrétní typ. Nelze vyloučit, že kolem vrtulníků
může vzniknout ostuda stejně jako kolem radarů. A zodpovídat za ni bude
ministr obrany za firmu ANO.

Je třeba zdůraznit potřebu podpory domácího obranného průmyslu,
případně domácích obchodních společností v případě dovozů materiálu,
který již nejsme schopni vyrábět. Zde nelze pominout nutnost eliminace
agentury NATO NSPA, dříve NAMSA, která preferuje zahraniční firmy podle
toho, kolik do ní přispívají. Jen při vstupním jednání o akvizici přes
NSPA je třeba zaplatit těmto byrokratům v přepočtu 50 milionů korun.
Bohužel na cizí zájmy výborně slyší, a to dlouhodobě někteří naši
politici, v první řadě český vyslanec u NATO, velký přítel ministra
obrany a ministra zahraničí. Již to napovídá mnohé.

Žábou na prameni je v případě akvizic Národní úřad pro vyzbrojování,
který je součástí ministerstva obrany. Dostává se do neustálých
konfliktů s vojenskými odborníky z generálního štábu. Proč asi a v čí
prospěch? Měl sloužit ke zprůhlednění akvizic a vytvoření odborného
systémového přístupu. Výsledkem je přesný opak, což dokazuje
především bobtnající kauza kolem radarů. Je to vina především jeho
prvního ředitele, arogantního plukovníka bezdůvodně povýšeného na
generála a dosazeného do vedení úřadu v době vlády ministra Vondry s
pomocí již uvedeného vyslance u NATO, jeho blízkého kamaráda. V
současnosti je díky přátelské pomoci (proč asi?) minulého ministra obrany
členem vedení společnosti Explosia, přestože jeho generálské odborné
znalosti končí u skákání na padáku a velení roty v misi.

Zaměstnance národního (doufejme) úřadu pro vyzbrojování lze rozdělit na
tři kategorie. První tvoří odborníci, kteří tam mají nejmenší slovo a
průběžně odcházejí. Druhou skupinu tvoří arogantní diletanti,
většinou mladí právníci dosazení ODS s tím, že potřebují razítko
potvrzující, že pracovali na ministerstvu obrany. Někteří z nich odmítali
i pracovat a sedí tam pravděpodobně dodnes, možná už jako členové firmy
ANO. Ve vedení se vystřídalo několik osob, vesměs politicky dosazených.
Objevila se tam dokonce spolupracovnice neslavného socialistického ředitele
neméně neslavného Úřadu provozu a služeb ministerstva, který proslul
opravdu podivnými čachry a kontakty s ruskými firmami. Kupodivu to
dlouhodobě nikomu nevadilo. Možná proto, že ze svých evidentně
našetřených peněz pořádal žranice na velitelství vojenské policie. Už
před několika lety se dostal do neudržitelné situace, takže musel táhnout,
ale jeho kumpánka s podobně prosovětskými vztahy se na úřadu drží dále
s čísi (?) podporou a opět to nikoho nezajímá. Co předvede nový ředitel,
blízký spolupracovník ministra obrany, uvidíme už v kauze radarů.

Blbosti na objednávku

V neposlední řadě bychom se měli věnovat tajným službám a podobným
odborným pracovištím. Podle všemožných odborníků jsou základem
úspěchu v každé válce informace. Obvykle se zároveň ohánějí
informačním věkem, informační válkou a všemožnými americkými teoriemi,
které neuspěly v Iráku, Afghánistánu i jinde. Islámští teroristé
kupodivu nefungují podle amerických služebních předpisů, přestože z USA
dostávají podporu již desítky let. Ani teroristi se nedají řídit jako
firma.

Úspěch ve válce zaručuje schopnost nejen získávat a vyhodnocovat pravdivé
a použitelné informace, ale především schopnost je použít, přesněji
řečeno efektivně použít ve prospěch vlasti a národa. Pokud je dostane
zrádce placený nepřítelem nebo nekompetentní blbec neschopný či
neochotný je využít, ať již z jakéhokoli důvodu, jsou i nejlepší
informace k ničemu. To je evidentně problém celé evropské bezpečnostní a
zahraniční politiky. Dokladem je rok trvající (záměrně?) neúspěšné
řešení islámské invaze z Turecka lídry EU i NATO.

Vyvstává otázka, k čemu vůbec máme tajné služby, jestliže odpovědní
politici odmítají plnit svoje základní povinnosti, podlézají cizím
zájmům, drží se scestných až zrůdných ideologií, odmítají využívat
odborné informace, zamlčují pravdivé informace. Zcela popírají vojenskou i
bezpečnostní historií prověřený fakt, že základem úspěchu při
ochraně a obraně je prevence. Přitom vědomě umožňují vznik situace, kdy
místo odborníků se ve většině médií, počínaje ČT placenou z našich
daní, předvádějí všemožní diletanti, političtí propagandisté a
neziskovkáři.

Na nedávné konferenci pořádané SPD ve sněmovně k válce v Sýrii a
ohrožení Evropy islamizací jsem se setkal s tvrzením, že naše tajné
služby pracují výborně a o hrozbě islamizace věděly dávno. Pominu-li
fakt, že tyto služby se staly spíše odpadkovým košem, kam americké tajné
služby odhazují méně hodnotné informační zbytky, stačí se podívat na
análitické armádní pracoviště při univerzitě obrany v Brně. Původně
to mělo být analytické centrum bezpečnostních informací.

Pod vedením bývalého zpravodajského generála, který dostal za odměnu
velení školy NATO v Itálii, se centrum postrádající byť jediného
analytika zabývalo analýzami na politickou objednávku. Především
vymýšlením strašné ruské propagandy a návrhům boje proti tomuto svému
výmyslu. Připomíná to psa honícího vlastní ocas. Vyhozené peníze
daňových poplatníků a smysluplný výsledek žádný. Uvedenými blbinami se
musí zabývat i tajnější pracoviště, pravděpodobně v celé EU. Následky
takového přístupu vidíme nejnověji v Belgii.

Dnes se má ve sněmovně konat seminář k ochraně hranic. Je logické, že
takový seminář by se měl zabývat třemi základními oblastmi, a to
personalistikou zajišťující dostatek sil k ochraně hranic, dále
organizačními otázkami, aby bylo střežení, případně obrana co
nejefektivnější, a v neposlední řadě technikou a logistikou. Já bych tam
čekal například šéfa Úsvitu Mirka Lidinského, který sloužil u naší
pohraniční policie a následně u nejslavnější speciální jednotky SOG v
Afghánistánu. Dále někoho, kdo by prezentoval program Stráž obrany státu.

Uvážíme-li, že k uvedenému vývoji došlo už za vlády generálů Picka a
Pavla, nelze se příliš divit. Při představě současného ministra obrany,
reprezentanta firmy ANO vyhodnocujícího výsledky práce tajných služeb se
nelze ubránit smíchu
