Havla měli popravit, řekl šéf. Teď tu Václav sedí a cucá pivo.
Pozoruhodné vzpomínky Michala Horáčka na listopad 89

Kdyby Michal Horáček v lednu 2018 vyhrál prezidentské volby, nebylo by to
poprvé, co by se dostal do nejvyšší politiky. A při výročí Listopadu ´89
není možné nevzpomenout první kontakty prezidentského kandidáta s
mocenskými špičkami. Seděl tehdy za vyjednávacím stolem mezi premiérem
Ladislavem Adamcem a lídrem opozice Václavem Havlem. A napsal o tom knihu,
nazvanou „Jak pukaly ledy“.

„Jsou tady lidi!“ Volají lidi. Je jich několik set. Stojí jednotlivě i v
hloučcích mezi žlutobílými antony před obchodním domem Máj na Národní
třídě. Proti nim policisté,“ zahajuje Horáček své vyprávění. Večer
17. listopadu 1989 měl domluvenou schůzku u kavárny Slavia s hudebníkem
Michaelem Kocábem, ale přes zablokovanou Národní třídu se tam nemá jak
dostat. Bočními uličkami se pak na nábřeží přece jen dostane, Kocába
potká – a do konce knihy už jej prakticky neopustí. Hudebník a textař v
tandemu pendlují mezi Úřadem vlády, centrálou opozice, bytem Václava Havla
a palácem Melantrich, z jehož balkonu promlouvají představitelé
Občanského fóra k Václavskému náměstí.

Několik měsíců předtím totiž oba založili iniciativu Most, která si
kladla za cíl zprostředkovat dialog mezi opozicí a komunistickou mocí. A
když se Horáček spíše náhodou seznámí s poradcem premiéra Adamce
Oskarem Krejčím, získali oba „mostaři“ přímou linku na vedení
federální vlády. Za těchto okolností přicházejí události 17.listopadu.

CELÁ KNIHA MICHALA HORÁČKA JE K DISPOZICI ZDE

Dva dny poté, v neděli, se oba doslova vecpou do obýváku premiéra Adamce a
předkládají mu několik návrhů. Schůzka s premiérem je popsána do
nejmenších detailů, včetně Adamcova vzpomínání: „Tenkrát po válce
nám Gottwald řekl: ‚Slíbit vám nemůžu nic, nic nemám. Ale vidím, že
jste nezkušení, nevzdělaní. Když vyhrajeme, tak to vzdělání dostanete,
za to ručím!‘ No a my za ním šli, to byl náš program,“ vzpomíná. „Cítím
nutkání zeptat se, co jim Klema řekl, když nechal popravit své nejbližší
kamarády. Snažím se ovládnout, když už jsem pro změnu v roli diplomata,“
doplňuje to Horáček vlastním komentářem.

V podobném ironickém duchu pak prezentuje i názory dalších zástupců
komunistického režimu. Ať už je to šéf ÚV SSM Vasil Mohorita (toho nechá
vyslovit v knize kompliment na adresu samotného Horáčka „Ty se orientuješ
moc dobře. To se pozná novinář...“), nebo poradce premiéra Oskar Krejčí,
se kterým jedná nejčastěji. Smlsne si na něm zejména za jeho obšírný
výklad, jak je situace složitá, a jak premiér hraje na několika
šachovnicích zároveň. Jednou z nich jsou i „pracující v továrnách“.
Když na Václavské náměstí dorazí demonstrovat průvod dělníků z ČKD,
přiměje to Horáčka k ironické glose: „Jaké figurky zbývají na vaší
šachovnici, soudruzi?“

Zasvěceně jako novinář komentuje zejména jednotlivá vydání novin. „V
budově Rudého práva si pod dohledem strážných čtu Rudé právo. Píšou
tam, co jindy. V úvodníku nazvaném Rozhodně proti provokacím stojí doslova:
‚Agresivní jádro demonstrantů vyvolalo střet se silami pořádku.‘ KSČ
očividně nehodlá ustoupit ani o píď,“ popisuje například první
pracovní den po 17. listopadu.

Čtenáře pak „zkušeně“ zasvěcuje do tajů žurnalistické práce a
odhaluje manipulace: „Mladá fronta nakonec vyšla, jenom na titulní straně
je fotografie nějakých usměvavých pracantů, utahujících závěry na
rourách. Vrcholná aktuálka, dodaná ČTK. Dozvídáme se, že původně tam
byla úplně jiná fotka, v noci ji museli vyměnit,“ zaznamenává si ve
čtvrtek 23.11.

A uprostřed Václav Havel upíjí pivo

Dominantně je ale kniha zápisníkem revolučních událostí, ke kterým se
Horáček s Kocábem dostali, když vpadli na jednání Občanského fóra se
slibem, že mu zprostředkují jednání s premiérem Adamcem. Své první dojmy
z „generálního štábu revoluce“ zaznamenal autor takto: „Jdeme do
prvního patra. Nějakými skříněmi zavalená místnost, za ní další. V
ní malý konferenční stolek. Kolem plno. Sešlo se tu asi dvanáct nebo
patnáct lidí. Některé poznávám: Saša Vondra, Jirka Křižan, Jana
Petrová, Věněk Šilhán, Radim Palouš, Jan Ruml, Ladislav Lis. Václav Havel
sedí v jejich středu. Drobnými doušky tu a tam upíjí pivo z láhve.
Kouří Petry. Rozcuchané vlasy se mu vzadu stáčejí do kudrn. Z metrové
vzdálenosti si konečně všimnu, že jeho oči jsou šmolkově modré. Na
kolenou má aktovku, vedle sebe vlasatého a vousatého Vladimíra Hanzela,
hudebního kritika a především svého tajemníka.“

Horáček pak vyběhne na chodbu s holandskými novináři, zatímco Kocáb
mezitím vykládá Václavu Havlovi a všem ostatním, jak jim zajistí kontakt
na předsedu vlády. Když se Horáček vrátí, je už vše dohodnuto a
debatuje se o tom, jak oslovit veřejnost na Václavském náměstí. „Zítra
ve čtyři je nutné konečně lidi oslovit. Naštěstí stojí na Václavském
náměstí budova Melantrichu. Ústřední tajemník Československé strany
socialistické Jan Škoda – Havel ho důvěrně nazývá Nosáčem, očividně
se znají – už o tom ví,“ líčí Horáček.

Zaznamenává i známé okamžiky Listopadu ´89, například moment, kdy na
první jednání premiéra s opozicí dorazil i Václav Havel, ačkoliv bylo
předem dohodnuto, že v delegaci nebude. „Přijíždějí dvě auta, první z
nich zanedbaná škodovka. Vedle řidiče černá bunda – Havel! Oskar
Krejčí je na omdlení. Jako by se mu náhle zjevila godzilla nebo jiný
strašlivý bubák. Chvíli mám dojem, že se otočí a uteče. Podvědomě mu
zastoupím cestu. Michael Václava Havla představuje. Poradce mu podává ruku
jako rozpálené plotně, ale přece. Hned však nás dva mostaře odvádí
takřka násilím stranou: „Tohle je nemyslitelné.“ Bere Michaela nahoru za
předsedou vlády, já mám prý „Havla přesvědčit, aby se účasti vzdal“.
To určitě. Zdravím se místo toho s Milanem Hruškou, s Jiřím Bartoškou, s
Janem Rumlem. A taky s Martinem Mejstříkem v pleteném svetru a s šátkem
Ferdy Mravence u krku,“ píše Horáček. Jeden z Havlových pobočníků
syčí na premiérova poradce Krejčího „věčně nás kádrovat nebudete“,
zatímco „Václav Havel prožívá trapnou chvilku, kouká do země“.
Nakonec ustoupí a jednání se nezúčastní.

Ty šílenče...

Některé zážitky známého textaře dostanou tak, že sklouzne k poetickému
líčení. Třeba když poprvé z okna již zmíněného paláce Melantrich
uvidí davy na Václavském náměstí: „Předestře se mi pohled tak
závratný, že se mi zatočí hlava. To už nejsou skupiny z neděle, ani
proudy z pondělí. Dnes tady stojí sama matka měst, hrdá a odhodlaná znovu
rozhodnout klíčový okamžik v našich dějinách, stojí tu národ. Něco
podivného tu však... Nevím, nevím, už vím! Nepočítaně se třepetá
československých vlajek – a ani jediná rudá. Je to scéna z tisíckrát
sněného snu. Padá sníh s deštěm. Mana naděje.“

A takto viděl Listopad´89 dokumentarista Robert Sedláček

Jindy dává průchod sžíravé ironii, třeba když poslouchá projev
zástupce Socialistického svazu mládeže na další z demonstrací na
Václavském náměstí: „Mluví Ivan Petružela. Dlouho. Ale nic o intervenci!
Výzvu ke zrušení ‚tabu‘ ilustruje takhle: ... ‚Ať již jde o období
první republiky, padesátých let, nebo krizového období 1968–69.‘ Jaké
‚krizové období‘, ty šílenče? Kam sem taháš ten biľakovský termín?
Ale co, uklidňuji se názvem jedné své písničky: Starýho psa novým
kouskům nenaučíš.“

A někdy neodolá a posuzuje události optikou umělce. Třeba když na
demonstraci vystřídá hromujícího dělníka Věra Čáslavská: „Na
plátně citů další majstrštyk, po řízném dělníkovi ženskost, dnes se
naši režiséři vyznamenali.“ Prostor ale dostanou i „veselé historky z
revoluce“, třeba jak Václavu Havlovi do centra Občanského fóra objednali
masérku, nebo jak se divadelník Jiří Suchý na tribuně největší
demonstrace na Letenské pláni nejistě vyptával, jestli jej nezavřou.

Havel se měl popravit...

Vzpomínky na události Listopadu jsou prokládány Horáčkovými vlastními
úvahami nad tehdejšími poměry. Když třeba potká na demonstraci
televizního režiséra, přivede jej to k rozjímání: „O televizi,
nejpevnější baště posrpnové reakce, kolovaly historky jak na běžícím
páse. Ředitel Batrla (ve výtahu v Jindřišské ulici jsem viděl nápis: TV
dospěla ke svému Batrloo) si v ničem nezadal s předchozím Janem Zelenkou,
který ještě před odchodem ze svého dlouholetého postu si v rozhovoru s
Kocábem trpce stěžoval, že mu do televize nalezli samí
kontrarevolucionáři a chartisté; provádějí tu svoje rejdy a on ať dělá
co dělá, už to nemůže ukočírovat.

Když dav skanduje: Na Štěpána bez Štěpána!, vzpomenu si na výrok jednoho
televizního šéfredaktora, že všechna ta nervozita pramení ze zásadní
chyby: po lednových demonstracích se měl Havel a tři čtyři další
popravit. Když se ho ptali, za co a proč (vyprávěl mi to přímý svědek),
vypěnil: ‚To je ten váš intelektuálskej přístup. Samý za co? A proč?
Kdy už se naučíte vidět věci třídně?‘ “

Klaus, Zeman, Havel...

Některé Horáčkovy vzpomínky jsou pozoruhodné i v kontextu dnešní
politiky. V kontextu jeho prezidentské kandidatury by mohly zaujmout jeho
tehdejší názory na české prezidenty. Takto například popsal první dojem
z Václava Klause: „Ten se mi líbí, na poradách mluví vesměs výborně,
přišel z Prognostického ústavu.“

A takto Horáček při popisu demonstrace na Letenské pláni popsal první
veřejné vystoupení současného prezidenta: „Mluví prognostik Miloš Zeman.
Co slovo, to zdrcující fakt. ‚Nejvyšší úmrtnost v Evropě... Kolem 72.
místa na světě v podílu národního důchodu, který jde na kulturu... Až
za Nepálem... Pondělní generální stávka nebude ohrožením hospodářství,
ale naopak nejlépe vynaloženou investicí za posledních čtyřicet let!‘
Gratuluji řečníkovi. ‚Chtěl jsem mluvit déle,‘ svěřuje se, ‚ale
seškrtali mi to.‘ ‚Tentokrát krátili naši režiséři na nepravém
místě,‘ odtuším.“ Miloš Zeman prý jen pokrčil rameny a zapálil si
dýmku.

Miloš Zeman a další mluvčí na demonstraci 25.11.1989

A takto popsal první televizní vystoupení Václava Havla: „Morálka, etika,
ideály, partnerství, demokracie... Důstojné a chytré. Až moc chytré. A k
tomu ještě zajíkavé, nesouvislé… Kouknu na Michaela, ruce má založené
na prsou, klopí oči. Asi má stejný pocit jako já: neřeknou si ti, kdo se
smáli Jakešovi, že Havel nemluví o nic líp?“

Později ale kouzlu Václava Havla podlehne zcela, spolu s Kocábem je jedním z
prvních, kdo prosazují kandidaturu Václava Havla na prezidenta. A pohádají
se kvůli tomu dokonce i s Olgou Havlovou, kterou tato vize naopak trochu děsí.

Jsem individualista...

Horáček mezi řádky knihy prozradí i něco o sobě. Důsledně například
eviduje všechny své vlastní mediální výstupy, zejména pro zahraniční
média. Vrcholem je, když se i podle vlastního přiznání „vecpe“ na
tiskovku mluvčích vlády a Občanského fóra po historickém prvním
jednání vrcholných delegací. A líčí, kterak mluvčí komunistické vlády
vychytrale překrucuje informace a následně si vezme mikrofon on, a před
zahraničními novináři vše uvede na pravou míru.

Nabízí ovšem také značně bizarní rozhovor pro jednu z trojice
nejprestižnějších amerických televizí CBS. Když má dojem, že redaktorka
neposlouchá jeho odpovědi, jen recituje otázky, rozhodne se jí vytrestat a
místo seriózních odpovědí, které novinářka očekává, popustí uzdu
své fantazii:

„Celé vedení Komunistické strany Československa jsou mnohaletí agenti FBI.“
Betsy polkne. „FBI si usmyslelo zdiskreditovat a zničit komunistické hnutí.
S tím se vlastně nikdy netajilo a určitě to tušíte i vy. Avšak těm
agentům, vyslaným do Československa, se to podařilo tak dokonale, že už se
sotva kdy dokáže zmátořit. Husarským kouskem sabotáže bylo právě
včerejší politbyro; taková sestava znamená prakticky prosbu o lidové
povstání,“ tvrdím skálopevně. „Co blbneš?“ sykne Michael. „To
myslíte vážně?“ tápe Betsy. „Smrtelně. Už je dokonce známo
skutečné jméno vrchního agenta: Kenneth Smith.“ „A kdo to je?“ „To
ještě nevíme. Ale KSČ, to je vlastně zkratka Kenneth Smith Corporation.“
Jak je vidět, zhostila se svého úkolu zničit komunismus lépe, než by kdo
mohl vůbec tušit.“ Následně připouští, že za nejapné vtipkování o
FBI ve vlivné americké televizi jej následně Michael Kocáb seřval.

„Nejsem agitátor. Jsem individualista; dělám, co cítím,“ přizná se mu
Michal Horáček.
