Že by pro nás odchod z EU byla katastrofa? Je to prý jinak

Že by pro nás odchod z EU byl hospodářskou katastrofou? Ekonom a publicista
Martin Kunštek tvrdí, že nikoliv. Čtenářům ParlamentníchListů.cz
představuje text, v němž popisuje, jak se již několik částí Evropského
hospodářského prostoru oddělilo od EU, příp. instituce jí
předcházející, a přesto zůstalo součástí společného trhu. I Česko by
si dle něj v případě tzv. Czexitu nemuselo zavřít dveře na společný trh
EU.?

Referendum je vedle voleb klíčovým nástrojem, kterým lidé mohou měnit
směr politiky. Loni 23. června Britové v referendu odhlasovali, že Velká
Británie má vystoupit z EU. Od té doby probíhají intenzivní jednání o
tom, jak má BREXIT vlastně proběhnout. A to jak na britské vnitropolitické
scéně, tak i na diplomatických kanálech mezi Londýnem a Bruselem. Letos 1.
října Katalánci v referendu odhlasovali vyhlášení nezávislosti na
Španělsku. Evropská komise se vzápětí přidala na stranu španělské
vlády, která se separatistické tendence snaží potlačit, a ve snaze
zvýšit tlak na katalánský parlament oznámila, že vyhlášením suverenity
by se Katalánsko ocitlo mimo EU. Katalánský parlament přesto – nebo
možná právě proto – minulý pátek schválil rezoluci o nezávislosti a
vzniku Katalánské republiky. I ve volbách do naší Poslanecké sněmovny
stoupenci ústavního zákona o celostátním referendu výrazně zabodovali. Je
tedy klidně možné, že i my zanedlouho budeme moci hlasovat o vystoupení z
EU. K tomu, aby diskuse mohla probíhat racionálně, je nutné znát odpověď
na otázku, co bude potom. Zejména ve vztahu k volnému pohybu lidí, zboží,
služeb a kapitálu. Nejen praktická realizace brexitu v tomto ohledu může
mnohé napovědět.

Odpůrci vystoupení Česka z EU nebo i pouhé možnosti vyhlášení referenda
na toto téma budou jistě argumentovat tím, že by to pro českou ekonomiku
znamenalo katastrofu. Že by naše podniky ztratily přístup na společný
evropský trh. Nebo že bychom znovu museli stát fronty na hraničních
přechodech. Každé toto tvrzení, stejně jako mnohá další mohou, ale také
nemusí být pravdivá. Vše totiž záleží na tom, jak si „exitující“
stát upraví své vztahy s EU. Možností je celá řada.

Předně je třeba uvést, že Británie není první zemí, která „vystoupila“.
Předchůdce dnešní Evropské unie – Evropské společenství (ES) – již
opustilo několik zemí. A to dokonce v době, kdy tehdejší integrační
smlouvy – na rozdíl od Lisabonské smlouvy – neobsahovaly žádná
ustanovení, která by proces vystoupení upravovala. Všechny „předbritské
exity“ se uskutečnily v rámci procesu dekolonizace. Přestože žádná z
odchozích zemí neleží přímo na evropském kontinentu, tak zkoumání
procesu jejich odchodu může mnohé napovědět o tom, co se děje „potom“.

Jako první šlo „ven“ dobrovolně Alžírsko. Tato země se jako
francouzská kolonie stala členem ES už v okamžiku založení Společenství
v roce 1958. V roce 1962 po krvavé občanské válce vyhlásila nezávislost. A
tím opustila i ES. Krátce po vyhlášení nezávislosti vláda zestátnila
majetek nejen Francouzů, ale i Židů a příslušníků dalších národností,
kteří od roku 1848 obsazovali a kolonizovali pozemky v zemi. V roce 1963 byla
v zemi provedena pozemková reforma, v jejímž rámci byly zestátněné
pozemky přidělovány bezzemkům. Větší část „cizinců“, kteří v
zemi žili, často v třetí generaci, zemi opustila. Což vyvolalo potravinovou
a ekonomickou krizi. Proces rozdělování půdy se poměrně dlouho táhl a
během majetkových změn mizela technika nezbytná k provozování
zemědělství. Již v následujícím roce musela vláda potraviny dovážet. S
odchodem lidí evropského původu ze země zmizelo i velké množství
kapitálu a zejména hotovosti, která na trhu citelně chyběla. Vláda
prvního prezidenta Ben Belly na situaci reagovala zavedením centrálně
řízeného hospodářství. Protože se však ekonomická situace nelepšila,
provedla armáda v roce 1965 vojenský převrat. Na místo prezidenta byl
dosazen generál Hourari Boumedien. Ten se hospodářskou krizi rozhodl řešit
zestátněním těžby ropy, plynu a nerostů. V roce 1965 těžila státní
alžírská firma Sonatrach pouze 5 % ropy a plynu. V letech 1965 až 1971 stát
převzal kontrolu nad všemi těžebními firmami, když v nich znárodnil 51%
podíl. Cizince přesto nechal v zemi působit jako menšinové podílníky.
Vzápětí armáda provedla pozemkovou reformu i u domácích velkostatkářů.
Za pomoci velkých investic z výnosů z vývozu ropy a plynu vojenská vláda
začala v zemi budovat průmysl a zemědělství „po sovětském vzoru“.
Přesto nikdy nedošlo k úplnému přerušení hospodářských styků mezi
Alžírem a Francií (a zbytkem západní Evropy). Po vlně znárodňování
klesl objem vzájemné obchodní výměny až na 20 % počátečního stavu. V
té době se s Alžírem pokoušel rozvinout hospodářské styky východní
blok. Alžír však zachránila ropná krize v roce 1973. Prudké zvýšení cen
ropy přineslo do země potřebnou hotovost. A poptávka po ropě a plynu
přiměla Francouze a ostatní evropské státy k novému hledání cest ke
vzájemnému obchodu. Hospodářské vztahy byly řešeny formou dvoustranných
sektorových smluv, které upravují spolupráci v rámci jednotlivých
ekonomických odvětví. Příkladem je smlouva o obchodu s automobily, kterou
napřed separátně vyjednali Francouzi, a poté se k ní přidal zbytek EHS.
Nepřekvapí proto, že nejčastějšími vozy na Alžírských cestách jsou
Renault, Peugeot a Citroen. Někoho však může překvapit, že levnější
japonská nebo korejská auta jsou zastoupena mnohem méně.

Touto cestou postupně vývoz do Evropy dosáhl 58% podílu na alžírském
exportu. Dovoz z Evropy činí 47 % z celkového objemu.

Alžír se v počátečních letech své nezávislosti s Evropou politicky
rozešel. V zemi byla vytvořena ústava, která prakticky zakotvovala vládu
jedné strany. Po vojenském puči diktatura ještě více utužila a některé
prvky zákonodárství byly hodně inspirovány sovětským vzorem. V 80. letech
se do politiky přimíchal islám a v zemi bylo dokonce zavedeno mnohoženství.
Přesto tamní režim nikdy nezrušil technické normy, které vznikly ještě v
dobách francouzského koloniálního panství. V zemi zůstala v platnosti
metrická soustava a v mezinárodním obchodě Alžír používal stejné míry
jako Francouzi. Nové technické normy Alžířané s určitým zpožděním od
Francouzů „opisovali“. I to samozřejmě usnadnilo návrat obchodních
vztahů s Evropou. A zřejmě rozhodlo o tom, že v zemi se obchodně příliš
neprosadily americké firmy.

Mnohem klidnější cestou opustilo Společenství Grónsko. Členem ES se stalo
jako dánská kolonie v roce 1972. Vstup Dánska do ES výrazně urychlil
separatistické tendence ostrovních obyvatel. Ti dokonce cestou svého
zastoupení v Kodani žádali o odklad referenda o vstupu do ES, protože
chtěli napřed vyhodnotit, jaké bude mít dopady na grónské hospodářství
– zejména rybolov. Vláda sice odklad nepovolila a vstup byl proti vůli
výrazně menšinových Gróňanů v rámci „celého Dánska“ odhlasován.
Vlna politická emancipace ostrovanů však vedla k tomu, že metropole musela v
roce 1979 Grónsku přiznat právo na samosprávu, které v roce 1982 vyústilo
ve vyhlášení nezávislosti v referendu. Grónsko již tehdy čelilo otázce,
zdali se vyhlášením nezávislosti dostane mimo ES. Otázka byla vyřešena
dalším referendem, v němž bylo rozhodnuto, že Grónsko od roku 1985
přestalo být členem Společenství. Gróňané v referendu stanovili vládě
a tamnímu parlamentu Landstingu lhůtu dvou let k vyřešení právních
otázek s exitem spojených. Právě tato lhůta později při konstrukci
Lisabonské smlouvy posloužila jako vzor ke konstrukci článku 50, který
umožňuje provést vystoupení z EU. A to přesto, že od té doby evropských
předpisů podstatně přibylo.

Grónsko se při tvorbě své novodobé státnosti inspirovalo britským
Commonwealthem. S Dánskem nepřerušilo vztahy úplně, ale po vzoru Austrálie
si dánského panovníka ponechalo jako svoji hlavu státu. Má však vlastní
vládu a parlament, který přijímá vlastní zákony. Původní „dánské“
zákony i technické předpisy Grónsko převzalo a postupně je podle svého
obrazu novelizuje nebo přijímá nové. V oblasti vzájemného obchodu k
žádným dramatickým událostem nedošlo, takže v ČR dnes málokdo ví, že
Grónsko kdysi bylo a dnes už není členem spolku dnes nazývaného EU.

Podobnou cestou šlo i souostroví Saint-Pierre a Miquelon. Z francouzské
kolonie se během 20. století z těchto ostrovů stal francouzský zámořský
department. Jeho obyvatelé měli plné francouzské občanství se všemi
právy a povinnostmi s tím spojenými. Volili své zástupce do pařížského
parlamentu, pařížská vláda jim tam posílala svého prefekta a muži
chodili do francouzské armády. Pouze v daňové oblasti měli určité
výjimky. Nicméně rozpočet měli napojený na francouzský státní rozpočet.
A to až do roku 1985, kdy v referendu vyhlásili nezávislost. Ve vztahu k ES
se pak tato oblast stala přidruženým státem. V oblasti přístupu na
evropský trh v tomto režimu ČR fungovala v letech 1994 až 2004. Na ekonomice
ostrovů se to prakticky nijak neprojevilo. Ostrované neprováděli žádné
znárodňování. V legislativě došlo od té doby k minimálním změnám.
Ostrovy minulo nejen zdražování cigaret nařízené EU, ale i další části
„legislativní smršti“, která v posledních letech čím dál prudčeji
fičí z Bruselu. Zde se však sluší dodat, že většina obchodní výměny
se „před“ stejně jako „po“ exitu realizuje s nedalekou Kanadou.

Prvním exitem již podle pravidel zakotvených v Lisabonské smlouvě je
vystoupení Ostrova svatého Bartoloměje, ke kterému došlo k 1. lednu 2012.
Tento ostrov měl rovněž statut francouzského departmentu. Stále se
zrychlující záplava nových evropských předpisů však obyvatele tohoto
karibského ostrova postupně čím dál více dráždila. Po volbách do
regionálního parlamentu noví poslanci 8. října 2009 odhlasovali vystoupení
z EU. Ostrov přestal být členem EU od 1. ledna 2012. Opět aniž by si toho
všimlo výrazně více lidí než Rada EU, která skutečnost pouze vzala na
vědomí a vyhlásila ji úředním věstníkem. Ostrov se nadále počítá do
Zámořského společenství Francie, které zahrnuje obchodní, celní a
měnovou unii – jinak řečeno společný trh. Původní zákony a technické
normy zůstaly v platnosti. Od té doby však ostrov nemusí přijímat všechny
evropské směrnice a nařízení politického charakteru. Jako jsou např. ty
zakotvující povinné kvóty žen v dozorčích radách podniků. Evropanům
nevznikla ani vízová povinnost, takže na ostrov jezdit nepřestali. Po
otevření nového letiště jich naopak přibylo.

Na tomto úplném výčtu exitů a stručném popisu toho, co následovalo, je
vidět, že rozhodujícím faktorem z hlediska vzájemné ekonomické výměny
nemusí být ani tak to, zda země je či není v Unii. Podstatná je
především její další hospodářská politika, to jak si právně upraví
vztahy k Unii. A samozřejmě místní podmínky. Navíc je třeba brát v
úvahu, že se neustále mění právní prostředí nejen uvnitř EU. Vyvíjí
se i mezinárodní právo v oblasti obchodu. Největší vliv na
zahraničněobchodní právo má dnes Světová obchodní organizace (WTO).
Jejím členem jsou jak jednotlivé členské státy, tak i EU jako celek.
Vystoupením z EU stát neztrácí práva člena WTO. Původní dohody série
GATT (Všeobecná dohoda o clech a obchodu) a následné smlouvy s WTO postupně
výrazně omezily možnost uvalování dovozních cel nebo množstevních
omezení dovozů. Tento proces liberalizace světového obchodu probíhá
postupně od roku 1947. Na intenzitě však nabral 70. letech minulého století.
Podepsané smlouvy v podstatě garantují výrobcům ze země, která vystoupí
z EU, že jejich produkci nemůže být zakázán přístup na evropský trh.
Může jim být pouze do určité míry ztížen změnou podmínek, za nichž
jsou výrobky uváděny na trh v EU. Jestliže však výrobek plní technické
požadavky, tak prakticky nemůže být z trhu vyloučen. Maximálně na něj
může být uvaleno clo. Ani to však už není v takové míře, jako to
bývalo. Dnes jde o jednotky procent. V 60. letech nebyly výjimky ani sazby 100
% a více. Problém cel může „exitující“ stát vyřešit pomocí
členství v Evropském sdružení volného obchodu (EFTA).

EFTA vznikla v roce 1960 vedle Evropského hospodářského společenství (EHS),
což byl jeden z předchůdců dnešní EU. EHS vznikla v roce 1958 jako jedna
ze tří složek Evropských společenství (spolu s Euroatomem a Evropským
společenstvím uhlí a oceli). V té době je tvořily Belgie, Francie,
Německo, Itálie, Lucembursko a Holandsko. Cílem smlouvy o EHS bylo
vytvoření společného trhu. Podle smlouvy o Euroatomu země spolupracovaly v
jaderné energetice. Smlouva o Evropském společenstvím uhlí a oceli pak
řešila podporu a regulaci težby uhlí a výroby oceli. Všechny tři smlouvy
dohromady tvořily balík tzv. Římských smluv o Evropských společenstvích.
Tento balík však svou provázaností neumožňoval přístup pouze do jedné z
nich – např. pouze do EHS. Některé evropské země už tehdy chtěly
usnadnit vzájemný obchod – ovšem bez toho, aby se zavazovaly k omezování
některých oborů jako ocelářství. Nebo bez toho, aby se musely podřídit
centrálnímu bruselskému plánování zemědělství. Jako svého druhu
konkurenční projekt proto Velká Británie, Švédsko, Norsko, Dánsko,
Rakousko, Švýcarsko a Portugalsko vytvořily v roce 1960 Evropskou zónu
volného obchodu. Na rozdíl od Římských smluv je Stockholmská smlouva,
která zřídila EFTA, poměrně jednoduchá. Zakládající státy se v ní
zavázaly do deseti let odstranit cla a množstevní omezení vzájemného
obchodu. A protože se nepokoušely složitě měnit právní prostředí
uvnitř členských států, tak se jim společný trh podařilo vytvořit již
v roce 1966. Již od roku 1963 však spolu členské země obchodovaly bezcelně.
Státy EFTA předběhly dohody řady GATT o více než dvacet let. EFTA se
nepokoušela vytvářet nějaké společné právní nebo technické předpisy.
Společný trh byl postaven na jednoduchém principu: každý může bez
omezení vyvážet své výrobky na trh ostatních států, pokud tyto výrobky
splňují národní technické požadavky. Členové EFTA se soustředili pouze
na průmyslové výrobky a zcela stranou nechali zemědělství nebo
těžařství. Britové si mohli ponechat svoje míle, palce a váhové libry a
ostatní zase svoji metrickou soustavu. A přesto se vzájemný obchod rychle
rozjel.

V roce 1970 se k EFTA připojil Island. Finsko mělo až do roku 1986 status
přidružené země kvůli svým zvláštním ekonomickým vztahům k SSSR.

Společný trh v rámci EHS se rozjížděl mnohem pomaleji. Členové EHS si v
rámci vytváření svého vnitřního trhu vytkli za cíl harmonizovat i
technické normy. Chtěli dosáhnout stavu, aby např. elektrický holicí
strojek prodávaný v Německu byl použitelný i v Holandsku či ve Francii.
Proces harmonizace technických norem trval prakticky až do roku 1985.
Jednotný vnitřní trh tak vznikl až v roce 1993. V rámci jeho tvorby v
Bruselu vyrostl obrovský byrokratický moloch Evropské komise a jí
podřízených agentur. Tento moloch časem začal aspirovat na roli „evropské
vlády“, která předkládá návrhy právních předpisů Evropskému
parlamentu a Radě. A jako svého druhu vláda vydává prováděcí vyhlášky
v podobě nařízení EK. EFTA naproti tomu dodnes vystačí s malým
sekretariátem v Ženevě. Na plnění závazků dohlíží Kontrolní rada, v
níž má každý stát jeden hlas.

Británie spolu s Dánskem a Irskem vstoupily do ES v roce 1973. V roce 1972 ES
se zbývajícími členy EFTA podepsalo dohody o volném obchodu. Od roku 1977
podle nich byla na obchod mezi všemi zeměmi ES i EFTA zrušena cla. Během 80.
let probíhala harmonizace technických norem nejen uvnitř ES, ale i spolu se
státy EFTA. Každá oblast vždy byla řešena sérií smluv mezi ES a
členskými státy EFTA. Proces mířil k vytvoření společného trhu
nazvaného Evropský hospodářský prostor (EHP), který by v sobě zahrnoval
obě skupiny států. Smlouva o vzniku EHP byla mezi oběma skupinami podepsána
2. května 1992 v portugalském Oportu. EHP začal existovat od 1. ledna 1994.
Finsko, Rakousko a Švédsko roce 1995 vstoupily do EU. Před tím se v roce
1991 k EFTA připojilo Lichtenštejnsko, které se do té doby nechávalo
zastupovat Švýcarskem, s nímž udržovalo celní a dodnes udržuje měnovou
unii. Obě země používají švýcarský frank.

Norsko o vstupu do ES začalo jednat už v roce 1962. V roce 1972 Norové vstup
v referendu odmítli. Švýcarská vláda začala jednat o vstupu do EU v roce
1992. Jednání byla několikrát zastavena. Naposledy byla obnovena v roce 2010.
Definitivně Švýcaři členství odmítli v roce 2016. O rok dříve v
referendu odmítli i euro. Island začal o členství v EU jednat v roce 2010.
Jeho harmonizace zákonů s právem EU byla hotová během rekordních tří let.
Těsně před podpisem asociační smlouvy však islandská vláda vstupní
proces pozastavila.

V březnu 2015 Island na základě referenda přihlášku do EU oficiálně
stáhl. Lichtenštejnsko o vstupu nikdy ani neuvažovalo. Přesto Norsko i
Švýcarsko s EU úspěšně obchodují. V případě Norska směřuje 70 %
exportu do EU. U Švýcarska je to 69 %. Z islandského exportu jde 78 % do
zemí EU.

V unikátním postavení vždy byla a je Velká Británie. Podílela se na
založení EFTA. V roce 1973 vstoupila do ES, ale sjednala si přitom řadu
výjimek. Nejen známý rabat v podobě vratky přeplatku z členských odvodů
proti přijatým dotacím. Britové prakticky nikdy neharmonizovali své
technické normy. Dodnes měří v mílích, stopách a palcích, váží v
librách a objem odměřují v galonech a pintách. Mají jiné elektrické
zásuvky než zbytek kontinentu a většina výrobků koupených v EU je bez
adaptéru v Británii k ničemu. K některým věcem jako auta, která mají
volant na opačné straně, ani adaptér neexistuje. Britské hovězí dlouhá
léta nesmělo na kontinent kvůli nemoci šílených krav. A tak by se dalo
pokračovat. Z technického hlediska v britském případě společný trh
fungoval spíše podle pravidel EFTA než podle pravidel EU. Jedinou oblastí,
kde Británie byla a je součástí jednotného evropského trhu, je finanční
sektor. Banky, pojišťovny, penzijní fondy a burza. Krátce řečeno
londýnské City. To je jediná oblast, kde jsou předpisy upravující
fungování finančních institucí v Británii kompatibilní se zbytkem Evropy.
V zájmu volného pohybu kapitálu v minulosti něco přebírala Evropa od
Britů, jako v případě burzy. V případě bank zase Britové výjimečně
přibírali předpisy EU do svého práva. A to právě bude předmětem
jednání o podmínkách brexitu.

Celý proces je dnes složitý zejména kvůli způsobu tvorby evropského
práva. Do roku 1987 se proces sjednocování práva odehrával většinou
formou dohody. V případě technických norem mezi sebou jednali experti z
normalizačních institutů. Všechno šlo nějak exaktně vyjádřit. A
spočítat kolik změna bude stát každého člena. Po završení jednání o
harmonizaci technických norem, které s výjimkou Británie bylo úspěšné,
ale zdlouhavé, se stoupencům evropské myšlenky podařilo v zájmu urychlení
integrace prosadit tzv. Jednotný evropský akt. To byla první velká reforma
Římských smluv. Zavedla hlasování kvalifikovanou většinou a státům
přidělila vážené hlasy podle počtu obyvatel a ekonomické síly. Od té
doby se společenství nyní nazývané EU, neustále dostává do krize, kterou
neustále řeší dalšími reformami s cílem větší integrace. Což opět
vyvolává další krize. A tak pořád dokola.

Evropských předpisů od té doby nejen přibylo, ale rozdělily se na
směrnice a nařízení. Směrnice stanoví členským státům splnění
určitého cíle a vymezí prostředky, kterými jich má dosáhnout. Jako
příklad lze uvést směrnice o spotřebních daních. V případě cigaret je
směrnicí stanoveno, že stát má vybírat z každého tisíce prodaných
kusů cigaret v průměru nejméně 90 eur spotřební daně. A že daň má
mít dvě složky – procento z ceny a pevnou sazbu z každého kusu cigarety v
krabičce. Každému členskému státu je pak dána možnost zvolit si poměr
těchto složek. Směrnice se do vnitrostátních zákonů zapracovávají.
Parlamenty jsou povinny zákony upravovat podle směrnic. České sazby
spotřebních daní mohou být trochu jiné než maďarské. Někdo více
zdaňuje pevnou sazbou a jiný zase procentní. Proto mají stejné cigarety v
různých zemích různou daň, a tím i cenu. Cíle stanoveného Unií, aby
cigarety byly drahé, je však dosaženo vždy. Povinnost, jako v tomto
případě daň, je však stanovena národním zákonem. V českém zákoně si
lze přečíst vše, co se týká daní z cigaret.

Zcela odlišná je situace v případě evropských nařízení. Ta jsou tzv.
„přímo použitelná“. To znamená, že povinnosti, které musí plnit
občan nebo podnik, jsou stanoveny přímo v nařízení. V českém nebo
rakouském zákoně si je nepřečtete. Národní parlament má v případě
nařízení povinnost „pouze“ z národních zákonů vymazat vše, co je s
nařízením v rozporu. Tato legislativní technika udělala z právních
řádů členských států neuvěřitelný galimatyáš. Část povinností je
stanovena v národních zákonech. A část povinností zase v zákonech není a
uživatel si je musí pracně získávat ze změti evropských předpisů.

Stát, který se rozhodne nebýt členem EU a přitom svým podnikům zachovat
přístup na společných evropský trh, musí před okamžikem exitu do
vlastních zákonů doplnit to, co před tím bylo v nařízeních. Zákony
samozřejmě musí schválit parlament, který se vždy dostává pod tlak
různých zájmů domácích podniků. To, co bylo již jednou rozhodnuto na
evropské úrovni pod tlakem velkých evropských nebo celosvětových firem,
může být schváleno domácím parlamentem jinak. A pak je na vládě, aby
nějak s Bruselem uhádala, že je to totéž, i když to vlastně totéž není.
A že tedy společný trh může fungovat. To je podstatou umění exitové
politiky. Británie jako zakládající člen EFTA má výhodu, že nebude
začínat jednání „na zelené louce“. Tento druh politiky vůči Bruselu
léta úspěšně používala před vstupem do EU i během svého členství.

EFTA jí dává obrovskou výhodu. Může se rozhodnout nejen, jestli chce
zachovat společný trh, ale i případně ve kterých oblastech. Už dnes se
Evropský hospodářský prostor netýká všech oblastí. Norsko, Švýcarsko,
Island a Lichtenštejnsko – i když mají přístup na společný trh se
zemědělskými výrobky se státy EU – nemusí provozovat společnou
zemědělskou politiku. Dotace pro zemědělce a rybáře si mohou nastavit, jak
sami chtějí. Musí si je ovšem platit ze svého rozpočtu. Norové a
Švýcaři svým zemědělcům platí více a přitom u toho musí vyplňovat
méně papírů. Na jejich zemědělce se ovšem nevztahují evropská omezení
jako kvóty. To je důležité zejména pro rybáře lovící na volném moři.

Kromě zemědělství mají všechny státy EFTA volnou ruku i v tom, že
nemusí být ani usilovat o členství v eurozóně. Nemusí se účastnit
nehospodářských politik – od společné zahraniční a bezpečnostní
politiky až po politiku genderové vyváženosti. Velkou výhodu představuje i
osvobození od společné obchodní a celní politiky vůči třetím zemím.
Švýcarsko si takto „mastí kapsy“ na obcházení evropských sankcí
vůči Rusku. Norové zase na svůj trh nepouštějí úplně všechno zboží
ze zemí jako Bangladéš. I když to EU dělá.

Tvorba Evropského hospodářského prostoru je neustále se vyvíjející
proces.

Autor: Martin Kunštek
