Markéta Šichtařová: Jak jsem (ne)byla sexuálně obtěžována

Pěkně se nám to rozjelo, jen co je pravda. Soudě podle halasu na
sociálních sítích i v tisku, sexuálně obtěžováno muselo být v
uplynulém roce snad 99,99 procent žen ve věku nad osmnáct let. Aspoň tomu
nasvědčuje kampaň #metoo.

Člověk by se skoro cítil tak trochu méněcenný, že nikomu za
obtěžování dosud nestál... Určitě musím být dokonalá Hydra. Protože
mně během posledního roku sexuálně neobtěžoval nikdo.

V minulosti možná jednou ano. Jednou, když mi bylo asi osmnáct, jsem jela
metrem, a nějaký podivný týpek se na mě začal lepit a pokoušel se mě v
davu osahávat. Levou rukou jsem ho chytila pod krkem, pravou jsem mu dala
pěstí a začala ječet na celý vagón „podívejte se na toho prasáka!“.
Lidé se v děsu, že by snad mohli být zataženi do nějaké lapálie, začali
okamžitě odsouvat na druhý konec vlaku a měli spoustu práce při hledání
čehosi ve svých kapsách, kabelkách a na stropě; bylo legrační pozorovat,
jak ten doposud nacpaný vagón se náhle zázračně dokázal kolem mne
uprázdnit a všichni ti odvážní lidičkové se sardinkovali na jeho
okrajích. Protože jsme už vjížděli do stanice, ten týpek se mi vytrhnul a
vyběhl ven. A já, v ráži, jsem si neodpustila vyštěknout na ten kurážný
dav: „A vy jste stejná hovada jako ten prasák, co na tom stropě chcete
vykoukat? Sem jste se měli koukat!“ A pokračovalo se v jízdě. Tak vám
nevím: Bylo to sexuální obtěžování, nebo prostě jen konflikt s
vypatlanou smažkou? Vždycky jsem se klonila k tomu druhému, takže mě ani
nenapadlo si v rámci kampaně stěžovat. Koneckonců vyřešili jsme si to
spolu, no ne? Mně se to nelíbilo, tudíž jsem to dotyčnému sdělila natolik
polopaticky, že vzal dráhu. Tudíž mě docela zajímalo, co to asi musí být
za strašné násilí všude kolem mne, kterému jsem vzhledem ke své
hydrovatosti ušetřená.

Když na mě vyjuknul článek s nadpisem „Co Evropané považují za
sexuální obtěžování?“, zadoufala jsem, že tomu tedy konečně přijdu
na kloub. Ale houbeles. Popravdě můj zmatek byl po přečtení ještě
větší.

Mělo se totiž ukázat, že podle průzkumu provedeného v sedmi evropských
zemích považuje za sexuální obtěžování každý národ něco jiného. Tak
například 70 procentům Britů vadí vtipy o sexu. Ajaj, tak to mám asi
problém. Naposledy jsme si dělali s kolegy srandičky s podtextem dneska ráno.

Většina Britek taky považuje za obtěžování, když muž zírá ženě do
výstřihu. Jsem zmatena. Proč nějaká žena ukazuje výstřih, když ho
ukazovat nechce? Možná by bylo praktičtější vzít si rolák, když mi to
vadí...?

A Francouzi šli nejdál. Pro 16 procent z nich je sexuálním obtěžováním
pozvání na rande. Teď už ale vážně mám celkem slušný problém. Když
si uvědomím, že jsem svého budoucího manžela před dvaadvaceti lety
vylákala na rande, a pak ho slovně vyzvala, aby se tedy už konečně k
něčemu rozhoupal, protože jinak je s ním děsná nuda, fakt mi nedošlo, že
ho chudáka sexuálně obtěžuju! Teď už chápu a veřejně se kaji, že jsem
se uchýlila k takovému odsouzeníhodnému verbálnímu násilí. Z toho by se
snad ani Laďa Větva nevykecal!

Anebo v tom snad pořád mám hokej a jenom chlap nesmí pozvat na rande
ženskou, zatímco žena muže ano? A jak je to, když žena pozve na rande
ženu? A jak to je u třetích pohlaví? Ach jéé, čím víc nad tím
přemýšlím, tím víc v tom mám jakýsi zmatek.

I když je možné, že je to celé ještě trochu jinak. Jisté vodítko
poskytuje informace, že podle zmíněné studie prý s nějakou formou
sexuálního obtěžování má v Evropě během posledních dvanácti měsíců
každá pátá žena. Ovšem pozor, v hyperkorektní, rovnostářské a genderem
nejvíc posedlé Skandinávii, hlásilo sexuální obtěžování těžko
uvěřitelných 80 procent žen, zatímco v rozverné jihovýchodní Evropě je
to kolem pětadvaceti procent. Tady něco nehraje: V zemích, kde se genderová
rovnost a sexismus nejvíc řeší, má subjektivní pocit obtěžování
nejvíc žen?

Prý to je tím, že lidé v našich zeměpisných délkách a šířkách „incidenty
nehlásí“, domnívá se jedna z výzkumnic. Hm. Nabízím jiné vysvětlení.

Slyšeli jste někdy o generaci sněhových vloček? Jde o lidi přicházející
po generaci milieniálů, neboli po generaci Z. Jde o špičku ledovce, protože
generace před nimi jsou na tom jen o trochu líp. Tihle lidé byli natolik
chráněni výchovou, že nikdy nezažili nejmenší psychické ani fyzické
nepohodlí. Nikdy neměli existenciální starosti, nikdy se o sebe nemuseli
starat, vždy byli vystaveni takové hyperkorektnosti, že nezažili pocit
stresu. A to je zničilo. Výsledkem je křehounká generace nepoužitelných
subtilních bytostí, které se nemohou rozhodnout, ke kterému z pětadvaceti
známých gendrů vlastně patří, psychicky se hroutí při záběrech
válečného zpravodajství i při pozvání na rande. Sexuální agresory vidí
číhat za každým bukem a domnělé sexuální agrese je natolik stresují,
že se s nimi potichu užírají, aby pak po dlouhých letech, vyprovokováni
řetězovou kampaní, s pocitem zadostiučinění vyvěsili na svůj instagram
hashtag #metoo.

Jsem na míle vzdálená tomu bagatelizovat skutečnou sexuální tyranii. Ale
odmítám se podřídit diktátu sněhových vloček, podle kterých je
sexuálním obtěžováním, když mi muž otevře dveře nebo mi pomůže z
kabátu. Až se budu skutečně cítit obtěžovaná, nebudu se schovávat za
žádnou kampaň, ale agresora ústně, a bude-li třeba, tak třeba i ručně,
vykážu do patřičných mezí, protože se považuju za svéprávnou a ke
svému jednání nepotřebuju podporu davu. A pro paní výzkumnici, podle
které prý u nás „málo hlásíme incidenty“, mám jinou teorii. Na
rozdíl od Skandinávie jsme u nás ještě pořád relativně normální a –
světe, div se – ještě pořád chodíme na rande.
