Přijede dalajláma, nic proti němu, a mladí lidé... Biskup Malý promluvil
na besedě. Došlo i na Havla a muslimy

REPORTÁŽ „Nejsem pro sňatky lidí stejného pohlaví,“ řekl na besedě
sdružení Mozaiky Platform dialog bývalý disident, chartista, nynější
katolický kněz a pomocný biskup pražský Václav Malý. Kritizoval
současný individualismus ve společnosti a informoval také o svých cestách
mezi křesťany na Blízkém východě a v Africe. Zavzpomínal samozřejmě i
na Chartu 77 a Václava Havla.

„Člověk by měl stát za tím, o čem je přesvědčen, že je správné. To
nemá nic společného s fanatismem nebo nějakým jednostranným viděním
světa. Člověk by si měl zachovat páteř,“ uvedl na úvod více než
hodinového setkání Václav Malý.

Izolace, izolace

„Nebyl jsem předurčen k tomu, abych se stal knězem, i když jsem
ministroval, ale byl jsem normální divoký kluk jako všichni chlapci a
děvčata,“ představil se dále. „Měl jsem potíže s kázní. Protože
jsem se dobře učil, tak jsem měl mnoho času přemýšlet i o různých
lotrovinkách. Nikdy jsem nebyl podrazák. Takže jsem pěkně dostával doma
přes nahou. Dnes když dítěti dáte pohlavek, tak v rámci politické
korektnosti se to okamžitě řeší, že se má domlouvat, že se to nepatří
a že je to šikana. Nakonec musím říci, že jsem rád, že jsem přes tu
holou dostával, i když jsem měl vztek a zrovna se mi to nelíbilo, ale
přesně jsem věděl, za co jsem dostal.“

Intenzivně prožil také šedesátá léta. “Díky rodičům jsem měl jasno,
co je to socialismus, protože k nám koncem padesátých a začátkem
šedesátých let chodili lidé, kteří se vraceli z kriminálu, takže jsem
neměl žádné iluze ani o roku 1968. o socialismu s lidskou tváří,
nicméně to uvolnění – spousta třeba výstav – bohužel nyní zdaleka
není tolik pěkných výstav, jako to bylo v šedesátých letech, kdy byl v
čele Národní galerie pan Kotalík,“ posteskl si Malý. V té době prý
přemýšlel, že by studoval archeologii Blízkého východu, proto se začal
učit hebrejsky, arabsky a představoval si, že bude na vykopávkách v
Jordánsku, Iráku, či v Libanonu. "V roce 1968 přišla okupace a v roce 1969
odešly klamavé symboly osmašedesátého a tehdy jsem začal pozorovat, že se
lidé začínají zase bát, začínají se přetvařovat.“

Poté vzpomněl na svá církevní studia v Litoměřicích: „…byli jsme
izolováni od světa, to bylo od tehdejšího režimu velmi prohnané. Byli jsme
vystrčeni mimo Prahu, takže jsme neměli kontakt s vysokoškolským
prostředím Prahy.“

V každém člověku hledejme dobro

„Dnes přeji mladým lidem, že mají možnost získat opravdu důkladné
vzdělání. Jenže to je taková otázka, co dnes vzdělání je. Já bych
řekl, že jsme v době dost nevzdělané, že jsme v době ovládání
různých technologií, ale celkový přehled, umět si dávat věci do
souvislostí, vidět svůj obor, že má souvislost i s dalšími obory, to bych
řekl, že dnes poměrně chybí,“ vyslal vzkaz mladé generaci biskup Malý.

Vzpomněl pak i na své sedmiměsíční uvěznění, když byl obviněn z
podvracení republiky tehdejším komunistickým režimem. „Já jsem tam
seděl v podstatě jenom s vrahy. To byla tedy docela tvrdá škola. Přirozeně
jsem se bál, ale s každým z nich jsem našel nějaký způsob soužití. Pak
mně to pomohlo v jedné věci pro celý život. Přes ty nepříjemnosti jsem
se naučil vidět v každém člověku také něco dobrého. Pak jsem se tam
naučil opravdové svobodě. Když jste v malé místnosti 4 krát 2 metry, kde
sociální zařízení spočívá v tom, že máte v koutě díru, nad tím vodu
a před tím druhým se musíte i v těchto intimních chvílích zcela obnažit.
A ono to tedy přirozené není, takže mě to naučilo svobodě, že člověk
pak dovede přijmout jakýkoliv stav ponížení, že si může zachovat svoji
důstojnost. Těch sedm měsíců ale bylo na rozdíl od jiných krátké
období,“ pokračoval dále Václav Malý. „Já jsem si to tak odnášel u
výslechu, bili mě, byli sprostí, zavírali mě na dva, na čtyři dny.
Samozřejmě to bylo jiné, než sedět v kriminále devět let jako Petr Uhl
nebo zemřelý Rudolf Battěk v sedmdesátých, osmdesátých letech, nebo
Jiří Volf anebo ti vězni z padesátých let, kteří tam seděli patnáct let
třeba až do osmašedesátého.“

Charta 77

„Na to chartovní společenství vzpomínám velmi dobře, protože to byla
taková směsice lidí, jak to Pán Bůh dal dohromady. Tam byli bývalí
komunisté, evangelíci, katolíci, kumštýři, vlasáči undergrounďáci a
bylo to velmi živé. Přirozeně, že ne se všemi byl člověk nějak ve
stejném vřelém stavu, ale byl to svým způsobem zázrak, že jsme se dovedli
dohodnout. Tam jsem se naučil demokracii, protože pro mě ti bývalí
komunisté, o kterých jsem věděl, nebo četl články z padesátých let, tak
jsem se najednou s nimi setkával a měl jsem s nimi něco tvořit. No, oni se
zase třeba poprvé setkali s živým katolickým knězem, o kterém měli
představu feldkuráta Katze,“ svěřil přítomným své zážitky. Biskup
Malý také prozradil, že souputníky z Charty přesvědčoval, aby
neodsuzovali lidi, kteří Chartu 77 nepodepsali. Podle jeho názoru totiž pro
to mohli mít své vážné důvody.

Poté se dostal ke svým zahraničním cestám. „To není dovolená ani
rekreace. Snažím se přicházet do zemí, kde jsou porušována lidská práva.
Pokud je to možné, navštívím tam křesťany, nejen katolíky, pak
navštívím rodiny politických vězňů, a když přijedu do islámských
zemí, tak se snažím se setkat s muslimy nebo s některými jejich
představiteli. Zatím se mi to vždy podařilo. Byl jsem v Číně, Moldávii,
Bělorusku, na Kubě. V další etapě jsem navštívil několik muslimských
zemí – Irák, Írán a Súdán.“ Malý upozornil, že není dobré si
vytvářet obraz země jen na základě sdělovacích prostředků.

„Když jsem byl v Iráku, navštívil jsem tam církve, na které se tak
trochu zapomíná, a to je církev asyrská – jde o velmi starobylou církev.
Potom chaldejská církev. Když jsem byl v Íránu, je tam ještě církev
arménská, v Isfahánu je dokonce arménská čtvrť, kde jsem také
navštívil představitele čtvrti i jejich duchovní. V Súdánu je zase
církev koptská, která má své centrum v Egyptě, ale je také v Súdánu,
Etiopii a Eritrei. To jsou velmi starobylé církve, bohužel jejich počet
klesá, protože proces jejich odchodu nezačal až s Islámským státem, ale
již před tím. Je veliké nebezpečí, že by křesťané, vyznavači těchto
církví, mohli také z toho území odejít.“ Podle Václava Malého je ku
prospěchu věci, když spolu sdílejí prostor lidé, kteří jsou trochu
odlišní. Rozhodně se nepřiklání k tomu, aby bylo určité území "vyčištěno"
a žilo na něm pouze jedno etnikum.

„V Iráku jsem dokonce sloužil chaldejskou bohoslužbu, samozřejmě mě
musel napovídat místní arcibiskup. Sešel jsem se tam s patriarchou, s
biskupy asyrské církve, setkal jsem se v Íránu rovněž s biskupem
arménském církve a v Súdánu s představiteli koptské církve. Samozřejmě,
ne vždy je to jednoduché, někteří jsou otevřenější, jiní
uzavřenější, ale jsou to velmi dobré zkušenosti. Setkal jsem se také s
muslimy, v Súdánu. Když se řekne Súdán, tak je to ta severní část
bývalého velkého Súdánu. Na jihu ten stát se jmenuje Jižní Súdán, a
ten je většinou křesťanský. Bohužel, teď je tam válka, která stála
tisíce a tisíce obětí, V Súdánu jsem se sešel i s představiteli tzv.
súfijských řádů a zúčastnil jsem se jejich shromáždění . Sešel jsem
se tam i s jejich šejchy,“ poinformoval dále přítomné Václav Malý.

Při povídání se také dotkl svého sledování tajnou policií: „Zažil
jsem to třeba v Číně, tam jsem měl opravdu strach. Já ze sebe nedělám
hrdinu. Když za mnou jezdila tři auta plná „estébáků“. Jejich finty
byly ty samé, jako jsem to zažil tady, a stejné to bylo i v Íránu. Tam to
bylo zase takové diskrétnější. Jsem také opatrný, abych neublížil
místním, protože mohou být obviněni, že se setkávají se západním
špionem a takové nesmysly.“

Vzpomínky na Letnou

Žena z publika se biskupa zeptala na upálení Jana Palacha. Jak to na něj
zapůsobilo a zda nejde o věc proti víře. Malý na to stručně odpověděl:
„ Nelze to odsuzovat, říkat –s tím člověkem nechci mít nic
společného, protože si vzal život. Je dobré, že se tento statečný muž
stále připomíná. Byli ale i další a mělo by se vzpomenout i na ně,“
upozornil přítomné. Další dotaz se týkal jeho známého moderování v
revolučních dnech v Praze na Letné. „Jsem člověk plachý, nestojím o
popularitu a pozornost. A nebyl jsem tak známý, nevěděl jsem, jak nás lidé
přijmout. Martu Kubišovou, fotbalistu, pozdějšího trenéra Sparty Haška,
či Dubčeka znali, ale my jsme pro ně byli neznámí. Jediné jméno bylo
známé, a to Václav Havel, ale ne podle obličeje. Veliký zázrak byl, že
ten dav byl tak ukázněný. Velmi mně pomohlo, když jsem si řekl –mluvím
k lidem, jednotlivcům, ne k davu.“

Přímá otázka směřovala také na Václava Havla, zda se nechal u biskupa
Malého vyzpovídat. „Václav Havel byl přímý člověk, který na sebe
řekl všechno. Do roku 1989, kdy jsme byli spolu ve styku, mi toho svěřil
opravdu hodně. Pak, když se stal prezidentem, už jsem s ním nebyl tak ve
styku. Víte, já se moc nepřituluji k mocným tohoto světa. Při setkání s
papežem Janem Pavlem II. mu tam na sebe „vycinkal“ všechny hříchy a
svatý otec byl tak dojatý a vždy se pak na něj ptal. Jeho upřímnost mu
prostě zůstala. Samozřejmě mu bude leccos vyčítáno, ale byl to upřímný
člověk, který si své slabosti neomlouval a těch jeho kladných vlastností
byla spousta,“ uvedl na adresu Václava Havla biskup.

Bezbožné české vesnice?

Jak je to s přílivem mladé křesťanské krve, zněla další otázka. „My
se stáváme alespoň v Čechách - na Moravě je to jiné – církví
městskou, tedy římsko-katolická církev. Ohniska jsou ve městě, venkov se
stále odkřesťanšťuje, i když nyní zase tím, že se lidé stěhují z
velkých měst na venkov, tak se to trochu mění,“ uvedl Malý. Podle něj je
v každé větší farnosti nebo společenství na Velikonoce křtěno několik
mladých lidí. „Takže v tomto smyslu se církev omlazuje, ale starší
generace odchází a početně je nás méně a méně. Zarytých ateistů není
tolik. U mladé generace je ale nebezpečí synkretismu. Když přijede
dalajláma – nic proti němu, já si jej vážím -, ale najednou se u části
mladých lidí vzepne taková zvědavost po budhismu, protože pro ně něco
symbolizuje, ale ti lidé potom jdou za tím, aniž by se s tím seznámili.“
Individualismus, který pozorujeme ve společenském životě, zasahuje podle
Malého i věřící. „Vyberou si pro sebe takové melange. Ale někdy ty
náboženské tradice, při vším respektu a úctě, nelze propojit. Mohu být
velmi otevřený vůči jiným náboženským tradicím, ale alespoň se
snažím dobře poznat tu svou. Tam si vyberou to, tam něco jiného, ale
nepřekročí práh, aby se zavázali. Je to hodně na prožitku. Dost mladých
lidí tedy hledá duchovní oblast, ale nemá sílu na pořádné zakotvení. Je
to takové „trhání třešniček“. Je také nedůvěra vůči církevním
institucím. Je to i tím, že je nízká vzdělanost – křižáci, Hus,
restituce, „flanďáci“….já říkám, mohl bych vyjmenovat ještě
dalších sto nešvarů katolické církve. To je u té starší generace. U
mladší je nechuť vstoupit do nějaké struktury. U konvertitů je někdy
jiná potíž – že s nadšením naleznou, přijmou, ale my, kteří v tom
vyrůstáme, tak si to prostředí neidealizujeme. Pak přichází u nich krize,
že se jim nesplní představa. Část z nich pak zase odejde, protože si to
příliš idealizovali.“

Sňatky z (ne)rozumu

Roste ale počet těch, kteří to chtějí mít naprosto jasné. „Svět je
takový nepřehledný, informací je moc a oni z toho začínají být
rigorózní. S tím začínáme mít potíže, protože z těch lidí se
stávají ideologové,“ řekl v závěrečné fázi diskuse Václav Malý. „Jan
Pavel II. už v roce 2000 vyslovil, což bylo od něj velmi statečné,
politování nad vším násilím, které způsobila katolická církev. Jen
bych chtěl upozornit, že když byla církev nebo její představitelé
příliš navázáni na mocenské struktury tohoto světa, vždycky vzniklo
obrodné hnutí.“

Jedna z posledních otázek se týkalo soužití lidí stejného pohlaví. „Chápu
potřebu těchto lidí, ale nejsem pro sňatky, nedávat tomu oficiální
požehnání,“ reagoval Malý a zdůraznil, že jsme stvořeni jako muž a
žena. "Ty sňatky se mi tedy nelíbí. Není to v kostele, ale na úřadě.
Víte, ony se i ty sňatky podceňují – řekne se, k tomu není třeba papír,
ale o ten přece nejde. Žijeme ve společnosti a ta má právo vědět, že ti
dva lidé se rozhodli žít spolu a oni to zase deklarují před společností.
Toto se úplně vytrácí – zase ten individualismus, jenom co já a na
druhém mi nezáleží. Ale musí nás přece zajímat, že jsme součástí
nějakého celku. Z toho se vytrácí závazek. Není dobré dávat na stejnou
úroveň svazek muže a ženy a svazek lidí stejného pohlaví.“

Bůh rovná se Alláh?

„Je Hospodin stejný Bůh jako Alláh?“ zněl závěrečný dotaz. „ Je to
jeden Bůh. Pojetí i vztah k tomu Bohu se liší. Bůh stvořitel, na tom se
shodneme i s muslimy. Vztah muslima k Bohu je především stavem poslušnosti,
když to zjednodušším. Pro muslimy je nepředstavitelné přijmout Ježíše
jako druhou božskou osobu. Hinduismus je celá škála bohů, to je úplně
něco jiného, než monoteistická náboženství – židovství,
křesťanství a islám,“ zakončil své expozé před třicítkou lidí
Václav Malý na akci, kterou v Praze uspořádalo sdružení Mozaiky Platform
dialog, které se hlásí k odkazu Fetulláha Gülena.
