Poslanec Šarapatka promluvil o socialismu v Bruselu, proměně Evropy i
hybridní válce Ruska a USA

CIVILIZACE A MY Evropská unie nepadne za oběť migrační vlně. I to si
myslí poslanec a bývalý velvyslanec ČR Milan Šarapatka. „Možná že se
změní, ale přežije. Obávám se však, že může dojít k rozkladu
schengenského prostoru, neboť některé země nerespektují pravidla, na
kterých je založen,“ uvedl v rozhovoru pro ParlamentníListy.cz. A také
poznamenal: „Brusel dnes nejvíce připomíná období socialismu u nás.“

Hradní zahraničněpolitický expert Hynek Kmoníček tvrdí, že v migrační
krizi jde Evropě o existenci. A není sám: I Donald Tusk hovořil o možnosti
rozpadu EU coby pravděpodobnějším než kdy jindy. Tak tedy: schengenský
prostor, euro a EU jako taková. Čemu z toho hrozí rozpad, rozklad, významné
okleštění?

Migrační krize skutečně společnou Evropu rozděluje. Jinak k ní zpravidla
přistupují země s koloniální minulostí a země, které pozvaly v 60. až
80. letech miliony levných gastarbeiterů z rozvojových zemí. Dnes žijí v
těchto zemích miliony německých, francouzských atd. muslimů, rozumějme
voličů, a vlády těchto zemí si je nechtějí znepřátelit. Na druhé
straně země jako Česká republika a další nezískaly, až na výjimky, se
soužitím s jinými rasami žádnou zkušenost, a nelze se proto divit jejich
obavám z masivního příchodu imigrantů.

Nemyslím si, že by imigrační vlně padla za oběť Evropská unie jako
taková. Možná že se změní, ale přežije. Obávám se však, že může
dojít k rozkladu schengenského prostoru, neboť některé země nerespektují
pravidla, na kterých je založen. Řecko například nechrání vnější
hranice schengenského prostoru, jak je jeho povinností, a Německo dokonce v
minulosti otevíralo náruč všem imigrantům, lhostejno zda splňují
požadavky na udělení azylu, či nikoliv.

Pro některé by rozpad EU byl katastrofou, pro jiné požehnáním. Dovedete si
představit lepší Evropu bez EU? Jak by naše země dokázala hospodářsky
obstát bez EU? Stala by se „kořistí Ruska“, jak slyšíme v podstatě
pokaždé, když se o rozpadu EU mluví?

Evropu bez Evropské unie si představit nedokážu. Na druhé straně si ale
dokážu bez problémů představit, že budeme mít v budoucnu jinou EU. Na
projekt federalizace Evropy, sen politiků typu Junckera a bruselských
úředníků, není kontinent evidentně připraven. Evropská unie by se proto
měla decentralizovat a vrátit se k unii národních států, které spolu
budou spolupracovat na základě rovnosti, nikoli diktátu velkých zemí malým,
starých členských zemí novým atd. Tak si zachová svou ekonomickou sílu,
ale stane se, na rozdíl od dnešního byrokratického řízení z Bruselu
mnohem operativnější i v otázkách obrany, diplomacie a dalších. Že
bychom se stali kořistí Ruska, je nesmysl. Jednak se ekonomicky vzájemně
potřebujeme a jednak garancí naší nezávislosti na Rusku určitě není
bezzubá Evropská unie. Je jím NATO, jehož jsme plnoprávným členem.

Francie, Británie, Dánsko, Nizozemí, Maďarsko, Polsko... Ve všech těchto
zemích existují výrazné politické síly, které se odklánějí od
hlavního proudu evropského myšlení. Chtějí výstup svých zemí z EU,
případně navázání větší spolupráce s Ruskem. Měl by se Brusel
některých z nich obávat? Kterých nejvíce?

Nástup nacionalistických a populistických sil v uvedených zemích je podle
mě způsoben především přílišnou byrokratizací a centralizací Evropské
unie. Brusel dnes nejvíce připomíná období socialismu u nás. Tisíce
zbytečných úředníků, kteří vymýšlejí zbytečné instrukce místo toho,
aby sloužili členským zemím. Pokud by občané členských států EU měli
pocit, že jim EU beze zbytku prospívá, nacionalisté a populisté by neměli
na politické scéně místo.

Ve všech jmenovaných zemích kromě Polska jsou nacionalistické strany v
opozici, kde je také, jak doufám, jejich místo. V Polsku je Právo a
spravedlnost jedinou vládní stranou, a má tak mnohem vetší možnosti
ovlivňovat situaci v zemi i celé Evropě. S ohledem na výrazný nacionalismus
a historické reminiscence v Polsku nehrozí podpora zájmů Ruska v Evropě.
Naopak, Polsko by mohlo do budoucna vztahy Evropy s Ruskem výrazně
zkomplikovat.

Nelze zapomínat, že protievropské, xenofobní a nacionalistické politické
formace existují i u nás, i když nemají velkou sílu. Dochází však k
jejich seskupování a za určitých podmínek se mohou stát reálnou hrozbou
naší křehké demokracie. Za všechny jmenuji například parlamentní Úsvit,
který nedávno fúzoval s Blokem proti islámu docenta Konvičky.

Liberálně orientovaní pozorovatelé vybízejí k začlenění co
největšího počtu migrantů do Evropy, „jestřábi“ naopak varují před
nepokoji či občanskou válkou, kterou „Neevropané“ v Evropě vyvolají, a
před krimálními a sociálními problémy. Zaměstnavatelské svazy považují
imigraci za produktivní, někteří ekonomové však varují, že pracovních
míst, hlavně nekvalifikovaných, bude v budoucnu ubývat a imigranti budou
zátěží. Tak co je tedy v tomto směru pro Evropu dobré?

Masivní imigrace do Evropy, které jsme momentálně svědky, určitě pro
Evropu dobrá není. Důkazem je katastrofická situace na hranicích Schengenu
v Řecku i v některých cílových zemích, jako jsou Německo nebo
skandinávské země. Příliv imigrantů je příliš rychlý a příliš
masivní. Evropa nemá šanci jej absorbovat. Neobstojí ani argumenty o
kulturním obohacení nebo levné pracovní síle. Doba se změnila a
nekvalifikovanou práci, kterou dříve v německých továrnách dělali Turci
a ve francouzských Alžířané, dnes vykonávají automaty.

Situace v Evropě ve věci imigrantů se začíná vyhrocovat – zatím jen v
Řecku, na řecko-makedonské hranici a částečně v Rakousku a Bavorsku,
které hovoří o přivírání hranic. Slýcháme o humanitární katastrofě,
ale i o bezpečnostních hrozbách ze strany migrantů, mezi kterými mohou být
vycvičení vojáci či teroristé. Co v celé věci spatřujete vy?

Díky bezprecedentnímu gestu Angely Merkelové pronikly do Evropy spolu s
několika tisíci oprávněnými azylanty a statisíci ekonomickými imigranty
nepochybně také tisíce bojovníků Islámského státu s cílem Evropě
škodit. Jsou bezprostředním bezpečnostním rizikem a určitě se nespokojí
s atakem v Paříži. Další musí nutně následovat.

Státy nejvíce postižené imigrační vlnou uzavírají své hranice, reagují
tak podle hesla „bližší košile než kabát“. Zavírání národních
hranic je ale především důsledkem neschopnosti Bruselu ochránit společný
schengenský prostor.

Uprchlická krize už trvá skoro rok. K nám zatím uprchlíci nechtějí,
někteří analytici ovšem straší, že série uzavírání hranic by to mohla
změnit. Slýcháme o nelidském přístupu Čechů, kteří uprchlíky masivně
nechtějí. Jak to celé pro náš národ dopadne? Jak obstojíme?

Český národ nepochybně již v minulosti prokázal svoji solidaritu s
imigranty a dokazuje to i nyní. Desetitisíce utečenců z Jugoslávie a
ukrajinské a vietnamské komunity jsou toho důkazem. Pokud bude imigrační
vlna pokračovat stejným tempem jako v minulém roce, určitě se dočkáme
příchodu imigrantů i k nám. Pokud takový případ nastane, bude nezbytné,
aby to byl řízený proces a abychom se sami rozhodovali, koho a zda v naší
zemi přijmeme. Kritériem musí být kromě oprávněnosti získání azylu
zejména schopnost imigranta začlenit se do společnosti a mít čistý „rejstřík“.

V Sýrii bylo dojednáno příměří, kterému nikdo příliš nevěří.
Západ obviňuje Rusko z brutálního postupu majícího za cíl udržet za
každou cenu u moci Bašára Asada. Rusko zase obviňuje Turecko z podpory
Islámského státu a naznačuje, že by Západ, Turecko a Saúdská Arábie v
rámci „plánu B“ mohly obsadit části Sýrie. Kde je pravda? A hlavně kde
je budoucnost válkou ničené Sýrie?

Příměří v Sýrii je pouze prvním krokem k dosažení míru v této těžce
zkoušené zemi. A nebudou to bohužel Syřané, kdo rozhodne o budoucnosti.
Rozhodnou o ní mocnosti, především USA a Rusko a karty se budou snažit
míchat také Saúdská Arábie, Turecko a Írán. Ti všichni bojují v Sýrii
především o svoje zájmy. Opakovaně bylo potvrzeno, že žádná umírněná
opozice v Sýrii již dávno neexistuje. Pouze islamistické formace bojující
za zájmy USA nebo Turecka a Saúdské Arábie, které se přiklánějí tu ke
frontě an-Nusrá, tu k Islámskému státu v boji proti režimu Bašára Asada.
Budoucnost Sýrie je opravdu těžko předvídatelná. Jde o umělý stát
vzniklý z vůle V. Británie a Francie po první světové válce, a proto si
myslím, že poválečným uspořádáním by mohla být nějaká federace
složená z Asadových allávitů, Kurdů a sunnitů. Obnova Sýrie bude stát
samozřejmě enormní prostředky z kapes celého světa.

„Náš muž v NATO“, generál Petr Pavel, označil Rusko za větší
bezpečnostní hrozbu než Islámský stát. NATO přisouvá vojska k ruskému
území, z Pobaltí, z Polska i odjinud slýcháme, že Rusko je i nadále
hrozbou pro Evropu. Je tomu tak? Berete vážně odhady tvrdící, že při
obsazení Pobaltí by NATO nestihlo reagovat? Či spíše hrozbu „hybridní“
války proti EU spočívající v podpoře stran a politických názorů obecně
usilujících o rozpad EU a příklon jejích členských zemí k Rusku?

S názorem generála Pavla nesouhlasím. Rusko i Evropa se vzájemně
potřebují a nemyslím si, že má Rusko zájem o nový „Drang na Westen“.
Vlivu v Pobaltí se naopak celkem bez problémů vzdalo, neboť všechny tři
země byly součástí ruského impéria poměrně krátkou dobu. Vůči
Ukrajině je vztah Ruska samozřejmě mnohem citlivější. Leží jednak na
strategickém území mezi Evropou a centrálním Ruskem a byla součástí
carské říše po dlouhá staletí. Rusko se proto jejím příklonem k Západu
cítí „ohroženo“ a udělá vše, aby politicky Ukrajinu i nadále
minimálně spoluovlivňovalo. Nevím, zda se finanční podpora stran typu
francouzské Front Nationale dá nazývat hybridní válkou, ale je nepochybně
faktem, že Rusko podporuje v západní Evropě politická seskupení, která
jsou proti centralizaci Evropy a la Brusel. V opačném případě by se asi
musela také nazývat hybridní válkou americká podpora nejrůznějších
ruských NGO kritizujících Putina...

Situace Ruska jako takového může vypadat zneklidňujícím způsobem kvůli
problémům s cenou ropy, která podráží ruské hospodářství. Lidé sice
Putinovi věří, nicméně... Ani Rus nemusí vydržet všechno. Máme se bát
rozpadu Ruska? Vnitřních konfliktů? Příchodu někoho ještě více
vyhraněného vůči Západu? Obnovení konfliktu na Ukrajině nebo začátku
jiné války za účelem vybuzení vlastenectví a zakrytí vnitřních
problémů? Jaké faktory v „ruské“ problematice jsou běžně opomíjeny?

Rusko je největší zemí na světě, prakticky jedinou koloniální říší
přeživší do dnešní doby. V době vlády prezidenta Jelcina mělo již
vážně nakročeno k rozpadu, kterému prakticky zabránil nástup Putina a
jeho věrných k moci. Putin utužil centralizaci Ruska, odstranil samovládce
gubernií a zejména učinil jednotlivé federativní republiky závislé
finančně na Moskvě. Současná situace s cenami ropy na světovém trhu Rusko,
tak jako i ostatní producentské země, tvrdě zasáhla. Až dosud Rusko
čerpalo ze svých bohatých rezerv, postupně však přechází na úsporné
rozpočty. Cena ropy se nejvíce odrazila v poklesu rublu vůči ostatním
měnám a i solventní Rusové se nyní učí počítat. Pokud by situace na
ropném trhu pokračovala a odrazila se v dalším pádu rubu, je možné, že
Rusové přestanou Putinovi tolik věřit. Ten má však, na rozdíl od
západních politiků, „volnou ruku“, podporu mocenských složek a nemusí
si brát servítky. Rozpad Ruska podle mě nehrozí, ale pokud by nastal, byl by
katastrofou. Pro Rusko i pro nás!
