Zaostáváme za světem. Nejsme schopni vyjít ze své malosti, místo toho se
topíme v kauzách, z nichž jsou lidé otrávení. Libor Rouček pojmenoval
největší bolest české politiky

EVROPAN LIBOR ROUČEK Nemastný, neslaný. Tak ohodnotil výkon prezidentského
kandidáta Michala Horáčka na Staroměstském náměstí bývalý
místopředseda Evropského parlamentu Libor Rouček. Naopak za dobrý taktický
manévr považuje ohlášení kandidatury v dlouhodobém předstihu. V rozhovoru
pro ParlamentniListy.cz Rouček také vysvětluje, proč vicepremiér Andrej
Babiš sbírá další politické body, co je devastující pro ČSSD a také
upozorňuje: „Nejen pro politiky, ale i pro umělce platí, že nežijeme v
revoluční době, ale ve stabilizovaném demokratickém systému, kde se o
vládě a prezidentovi nerozhoduje na náměstích či v divadlech, ale ve
volbách.“

Hned po alternativní oslavě státního svátku na Staroměstském náměstí
jste na Facebooku napsal: „Tak jsem si včera nestranně a nezaujatě porovnal
vystoupení prezidentského kandidáta Horáčka s prezidentem Zemanem, a nevím,
nevím. Prezidentský kandidát, mírně řečeno, to bude mít nesmírně
těžké. A to i při všech chybách, vadách a nedostatcích současného
prezidenta.“ Jak jste to myslel? Můžete být konkrétnější?

Můžu. Moderátorský výkon prezidentského kandidáta Michala Horáčka na
Staroměstském náměstí byl nemastný neslaný a silně ten den kontrastoval
s výkonem prezidenta Zemana. Přidám-li si k tomu padesátiprocentní podporu,
kterou Miloš Zeman ve veřejnosti má, a milion televizních diváků, kteří
oslavu 28. října na Pražském hradě sledovali, napsal jsem na Facebook, že
to bude mít prezidentský kandidát nesmírně těžké.

Michal Horáček ve čtvrtek oznámil svou kandidaturu na Hrad. Jaké jsou podle
vás jeho šance? V podstatě teď to vypadá, že hlavními rivaly jsou
prezident Miloš Zeman, který tedy ještě nepotvrdil, že bude kandidovat, a
zmiňovaný Michal Horáček. Přitom se možná najde spousta lidí, kterým se
nelíbí ani jeden. Věříte tomu, že se objeví někdo třetí, kdo by mohl
veřejnost oslovit a vyšachovat nakonec oba dva?

Někdo ťřetí, čtvrtý, pátý i šestý se určitě objeví. Je to
přirozené a normální, protože o tom jsou svobodné volby, včetně přímé
volby prezidenta. Kdo však nakonec zvítězí a usedne na Pražském hradě, je
nyní, rok a čtvrt před volbami, nemožné předpovídat. Nevíme, zda bude
Miloš Zeman znovu kandidovat, ani neznáme další kandidáty. Michal Horáček
učinil oznámením své kandidatury v dlouhodobém předstihu dobrý taktický
manévr. Bude se nyní o něm hodně mluvit, jeho jméno bude často
skloňováno. Zda mu to však pomůže, či nikoli, bude záviset na jeho
dalších krocích.

Chvíli to vypadalo, že se objevily některé rostoucí politické hvězdy.
Petr Gazdík uspořádal akci na Staromáku, pak byl opakovaně hostem řady
pořadů, Daniel Herman sklízí ovace liberálně-pravicových kruhů. Čeká
tyto pány zářná budoucnost?

Česká republika, i když si to mnohdy nemyslíme, je dnes stabilizovanou
demokracií. To mimo jiné také znamená, že „politické hvězdy“ se
nerodí již v revoluci ani na nějaké demonstraci, ale dlouhodobou konkrétní
činností a prací každého politika. Budoucnost obou jmenovaných tak bude
záležet na jejich dlouhodobé práci, i postavení a vnímání jejich stran
veřejností. Ne na tom, zda byli na Staromáku či v jednom nebo dvou
následných televizních pořadech.

Ať už vezmeme veškeré události, které začaly řekněme sporným
přijetím dalajlámy, přes kauzu Brady až po současné prověřování
důvodů a důsledků zrušené návštěvy ministra Mariana Jurečky v Číně…
Vypadá to, že vicepremiér Andrej Babiš zvolil vyčkávací metodu, nakolik
se mu tahle pozice podle Vás vyplatí? Na Facebook jste napsal: „Člověk
nemusí mít ani doktorát z politických věd, aby viděl, že Andrej Babiš,
který s kauzou nemá nic společného, může mlčky sedět opodál a v klidu
se jen smát.“ Jenže, už jen tím, že nepodpořil prezidenta Miloše Zemana,
nepřišel na Hrad 28. října – i to je určitý postoj. Myslíte si, že
takto získává další plusové body?

Andrej Babiš plusové body u věřejnosti bezpochyby získává. Průzkumy
veřejného mínění i výsledky nedávných krajských voleb to koneckonců
potvrzují. Na Hrad 28. října sice nepřišel, ale nebyl ani na
Staroměstském náměstí. Byl v zahraničí s rodinou, a to mu veřejnost
odpustí. Stejně tak nemá nic společného ani s „prohlášením čtyř“
na adresu Číny na straně jedné, a s chováním ministrů Hermana a Jurečky
vůči Číně na straně druhé. Tím, ať se nám to líbí či nikoli, u
veřejnosti opět zaboduje.

Poslední průzkum agentury STEM opět ukazuje na snižování volebních
preferencí ČSSD a vítězství ANO. Opět se vrátím k vašim slovům na
Facebooku, kde jste konstatoval, že pro ČSSD jsou současné kauzy téměř
smrtelné. „Čím déle se je bude snažit vysvětlovat a ospravedlňovat, o
to více bude v očích veřejnosti ztrácet.“ Jaký postoj tedy podle vás
měli zaujmout?

K prohlášení čtyř ústavních činitelů nemělo nikdy dojít. Pokud k
němu již došlo, měla následovat omluva a příslušné vysvětlení. Místo
toho se ČSSD nechává týdny vláčet v kauze, která je pro její budoucnost
devastující. Touto kauzou, obávám se, si na dlouhou dobu zavřela dveře
oslovit mladší vzdělanější městské voliče. Čili ty skupiny
obyvatelstva, kde má u volebních uren největší slabiny. Nezíská-li ČSSD
tyto voliče, nemůže uvažovat o volebním vítězství.

S aktuálním děním možná souvisí trochu i změny v tom, jak můžeme
chápat případné spojence na politické mapě. Jak se nám to české „kdo,
s kým, proti komu, za kolik“ kauzou Brady a vším kolem přeskupilo?

Nemyslím si, že do voleb v příštím roce dojde k nějakému přeskupení
sil. Dojde jen k užší spolupráci mezi lidovci a Starosty, jak koneckonců
ukázala již demonstrace na Staromáku. Otázka je, kde v té spolupráci bude
stát TOP 09, které reálně hrozí volební propad pod hranici 5 procent.

Do dění nám každopádně vstupují umělci: Vojtěch Dyk a Jiří Bartoška
varují před ohrožením našich svobod a – znovu – před posunem na
Východ. Jan Kraus sezval protizemanovské umělce, aby to „natřeli“
Zemanovi… Pomohou podobné věci něčemu dobrému, nebo to spíše vrazí
klín mezi umělce a lidi, kteří mají rádi Zemana? Mají čeští
angažovaní umělci reálnou sílu, nebo jen zneužívají mediální prostor?

Nejen pro politiky, ale i pro umělce platí, že nežijeme v revoluční době,
ale ve stabilizovaném demokratickém systému, kde se o vládě a prezidentovi
nerozhoduje na náměstích či v divadlech, ale ve volbách. A to při vší
nespokojenosti a všech výhradách, které existují ve značné části
veřejnosti vůči Miloši Zemanovi. Jinými slovy, podobně jako politici, tak
i umělci musí na svém postavení a své autoritě ve společnosti dlouhodobě
pracovat. Nemyslím si, že výzvami k neklidu si Vojta Dyk a Jiří Bartoška
tuto autoritu zvýší.

Objevují se pravicové nářky, že křikem na Zemana se jen odvádí pozornost
od Babiše a jeho plánů na EET a další čerpání dotací. Objevují se
levicové nářky, že křikem na Zemana se odvádí pozornost od tíživé
situace chudých zaměstnanců a sociálně potřebných. Ekonomové varují
před další krizí, zástupci průmyslu kritizují politiky za politikaření.
Čili, věnujeme v naší zemi v těchto týdnech pozornost tomu, čemu máme?

Neuralgický problém české politiky je, že není schopna vyjít ze své
malosti a provinčnosti, dát si celonárodní dlouhodobý cíl, například jak
se dostat mezi desítku nejvyspělejších zemí světa, a za tím cílem, bez
ohledu na to jestli stojím politicky trochu více nalevo, napravo nebo ve
středu, cílevědomě jít. Místo toho se neustále topíme v nějakých
nesmyslných kauzách, lidé jsou z toho otráveni, svět je jinde, a my za tím
světem pořád zaostáváme.

Co se může stát 17. listopadu, na který se nyní čeká? Něco na způsob 17.
listopadu 2014, kdy byla Praha plná červených karet?

Co se stane 17. listopadu? Studenti a jejich profesoři si připomenou význam
17. listopadu, rok 1939 i 1989. Ukáží u toho nespokojenost se současnou
politickou kulturou v naší zemi, a protože jsou názoru, že za tuto situaci
může z velké části svým slovníkem, chováním a jednáním prezident,
dají mu to ve svých projevech i najevo. Podobná atmosféra bude panovat i
odpoledne na Václavském náměstí na „Festivalu svobody“. Lze proto
očekávat, že k nějakým „červeným kartám“ pravděpodobně dojde.
Večerem pak demonstrace a protestní akce skončí.

17. listopad, ať už jakkoliv, bude. A s ním i bilance demokracie, naší
cesty ke štěstí a prosperitě a úvahy, zda patříme na Západ, či na
Východ. Úvahy, co v naší zemi děláme špatně či dobře. Povzneseme-li se
nad „pěnu dní“, kterou jsme nyní čeřili, lze říci něco, co by u té
příležitosti lidé určitě měli slyšet?

Lidé by měli slyšet jasné slovo, a to nejlépe od premiéra, že s Čínou
sice chceme přátelské, rovnoprávné a vzájemně výhodné vztahy, tak jako
je mají třeba Německo, Rakousko či Holandsko, ale že naším životním
strategickým a národním zájmem je členství v západních institucích: v
Evropské unii a v Severoatlantické alianci. Naše civilizační,
bezpečnostní, politická i hospodářská budoucnost závisí od spolupráce s
členskými zeměmi těchto uskupení. Lidé by měli toto slyšet, protože
mnozí byli v uplynulých týdnech neustálým omíláním frází ze strany
politiků o „strategickém partnerství“ s Čínou znejistěni.
