Výsměch studentům a Petru Pithartovi a jiná, hodně smutná vzpomínka na
rok 1989. Lidé u TV nemlčí, píší...

Ohlasy na dnešní dění a připomínky 17. listopadu 1989 plní facebook. Mimo
jiné se vyjádřili i politolog Tomáš Haas či bývalý radní pro
rozhlasové a televizní vysílání Petr Štěpánek.

„Celou dobu od 17. listopadu až do Vánoc jsem proseděl a proležel u
televize v Kanadském Torontu a byl jsem úplně bez sebe údivem a radostí.
Věděl jsem, že systém, který byl nazýván socialismem, musí jednou
skončit, protože není schopen splnit své vlastní deklarace a mění je v
pravý opak. Slova jako ‚svoboda‘ a ‚demokracie' v něm, jako u Orwella,
nabyla nového významu, přesně opačného, než znamenala kdysi. Ekonomika
pracovala z posledních sil, systém neměl budoucnost,“ zmínil úvodem
svých vzpomínek Haas. Dodal, že čekal konec, ale ono to přišlo skoro jako
blesk.

„Měl jsem radost, když Peter Jennings a další moderátoři největších
amerických televizních sítí přenesli své štáby do Prahy a vysílali
hlavní večerní zprávy z balkonu hotelu Jalta a když i vnitroamerické
zprávy dne měly v pozadí sochu sv. Václava a živé Václavské náměstí.
A přiznám se, že jsem mnoho věcí, které tehdy zněly z Prahy, ‚nepřečetl‘
zcela správně. Heslo ‚Nejsme jako oni‘ jsem nepochopil vůbec,“ řekl.
Myslel si, že to znamená, že Češi a Slováci nebudou živelně věšet
komunisty na lucerny a že viníci toho zla, které národ zažíval čtyřicet
let, budou poctivě, spravedlivě a podle zákonů souzeni a odsouzeni. „Že
budou souzeni viníci zločinů, kterých se dopustili na národu a na jeho
občanech a k těm, kdo se osobně neprovinili, bude národ velkorysý. Že se
budeme společně snažit zahojit rány, které národ rozdělovaly,“ zmínil.
Dopadlo to podle něj jinak. Ze skutečných zločinců nebyl odsouzen podle
něj nikdo, třetině národa je pak vyčítáno, že byli ve straně, nebo že
pracovali pro nějakou instituci, kterou si spojujeme s minulým režimem. „To,
co dělali posledních téměř třicet let, neplatí. Jsou to prostě
komunisté a hotovo. Žádný trest viníkům a trochu věčné špíny na
všechny. Promiňte, na všechny ne. Někomu bude členství ve straně
nadosmrti vyčítáno, nebo členství jeho nebo jejího partnera, nebo rodiče.
U někoho to kupodivu nikomu nevadí. A premiérem si zvolíme někoho z StB,“
uzavřel se slovy, že jsme trochu schizofrenní národ. Bývalá mluvčí
Vrchního státního zastupitelství Irena Válová se rozepsala, velmi kriticky,
po zhlédnutí projevů z Albertova. „Přátelé, mám takový dotaz:
Vystoupí v dnešním defilé trapnosti v Praze také někdo jiný než
komunista, příslušník StB, bývalý komunista a současný akademický
kariérista nebo student právě prolézající řití establishmentu, to
znamená těm výše jmenovaným? Nevíte, jaký je další program? Jsem
poněkud zmatena, začala jsem si totiž poslouchajíce ty proslovy připadat
jako 17. listopadu 1989,“ rýpla. Na Albertově vystoupili rektor Univerzity
Karlovy Tomáš Zima, rektor Masarykovy univerzity Brno Mikuláš Bek či
expremiér Petr Pithart. „Poslouchám tu ‚petici‘ z Albertova. Já se
řežu. Já vidím sjezd SSM, či shromáždění studentů k výročí VŘSR...“
rýpl si rovněž do shromáždění na Albertově Petr Suchánek. Servítky
vůči dalšímu vystupujícímu, studentu Lukáši Kostínkovi z Právnické
fakulty UK, si nebral ani spisovatel Bruno Solařík. „Na Albertově dnes
nějaký studentský euroúředník jménem Lukáš Kostínek se sebevědomým
výrazem elitního předpapaláše přečetl z papíru projev, za který by se
nemusel stydět kterýkoli místopředseda okresní organizace SSM před rokem
1989, a tu hanebnou snůšku výchovných floskulí à la ‚Vzdělávejme se!‘
a ‚Neseďme doma‘ zakončil supernarcistním výrokem: ‚Já sám se tím
snažím řídit. A co vy?‘ Pokud jde o mě – známého odpůrce násilí
–, kopl bych ho do koulí a šel bych si po své práci. A co vy?“ otázal
se. Bývalý radní pro rozhlasové a televizní vysílání Petr Štěpánek
připomněl na svém facebookovém profilu dva texty o Petru Pithartovi, které
proti němu napsal v roce 2000. „Křesťanskou církev vystavěl svatý Pavel
poté, co se udála jeho přeměna z krvavého křesťanobijce Šavla v
zapáleného šiřitele nové víry Pavla. I z Písma se tak dozvídáme, že
člověk má právo během života změnit své názory. Jenže by se to asi
nemělo dít příliš často. I svatý Pavel prodělal přeměnu pouze jednu.
Když se tak rozhlížím po některých našich politických borcích, musím
konstatovat, že svatého Pavla strčí hravě do kapsy,“ uvedl mimo jiné k
„politické turistice“. „Takoví větry ošlehaní političtí turisté
zvládnou během svých několika politických kariér třeba takovouhle
anabázi: KSČ, OF, OH, SD, SD-LSNS, KDU-ČSL. Dvacet jedna písmen, skoro celá
abeceda. Političtí turisté se však ke svým výkonům obvykle nehlásí.
Naopak. Z jejich úst se vám dostane vysvětlení, že se vlastně po celou
dobu jednalo o jednu partaj, jedny a tytéž lidi. A říkají to i v
případech, kdy to objektivně není pravda,“ podotkl Štěpánek. „Ne,
opravdu nikomu nevyčítám, že během svého života změnil názory. Dokonce
se ani nepohoršuji nad tím, když se taková změna názorů projeví –
pokud se to neděje příliš často – jako výměna politického dresu. Vadí
mi však lidé, kteří si o sobě myslí, že za všech okolností a všech
režimů jsou to právě oni, kdo jsou povoláni a vyvoleni, aby na kůru
zpívali první hlasy,“ uzavřel. Celé příspěvky: Tomáš Haas Co jsem
dělal 17. listopadu? Já jsem celou dobu od 17. listopadu až do Vánoc
proseděl a proležel u televize v Kanadském Torontu a byl jsem úplně bez
sebe údivem a radostí. Věděl jsem, že systém, který byl nazýván
socialismem musí jednou skončit, protože není schopen splnit své vlstní
deklarace a mění je v pravý opak. Slova jako "Svoboda" a "Demokracie" v něm,
jako u Orwella, nabyla novéhovýznamu, přesně opačného než znamenala kdysi.
Ekonomika pracovala z posledních sil, systém neměl budoucnost. Čekal jsem
konec, ale myslel jsem si, že systém se bude muset změnit a že bude změny
odmítat tak dlouho, jak to jen půjde. A že se bude pomalu a se strachem z
každé malé odkládané změny. A že pomalu "vyšumí do ztracena" a já se
toho asi ani nedožiji. A pak to přišlo, skoro jako blesk. A já jsem udělal
to jediné, co jsem udělat mohl. Seděl, nebo ležel u televizoru a fandil.
Bylo to napínavé. Měl jsem radost, když Peter Jennings a další
moderátoři největších amerických televizních sítí přenesli své
štáby do Prahy a vysílali hlavní večerní zprávy z balkonu hotelu Jalta a
když i vnitroamerické zprávy dne měly v pozadí sochu Sv. Václava a živé
Václavské náměstí. A přiznám se, že jsem mnoho věcí, které tehdy
zněly z Prahy, "nepřečetl" zcela správně. Heslo "Nejsme jako oni" jsem
nepochopil vůbec. Myslel jsem si naivně, že to znamená, že Češi a
Slováci nebudou živelně věšet komunisty na lucerny a že viníci toho zla
které národ zažíval čtyřicet let budou poctivě, spravedlivě a podle
zákonů souzeni a odsouzeni. Že budou souzeni viníci zločinů kterých se
dopustili na národu a na jeho občanech a k těm, kdo se osobně neprovinili
bude národ velkorysý. Že se budeme společně snažit zahojit rány které
národ rozdělovaly. Dopadlo to jinak, odsouzen nebyl ze skutečných zločinců
nikdo, třetině národa ještě po téměř třiceti letech vyčítáme, že
byli "ve straně", nebo že pracovali pro nějakou instituci, kterou si
spojujeme s minulým režimem. To, co dělali posledních téměř třicet let
neplatí. Jsou to prostě komunisté a hotovo. Žádný trest viníkům a trochu
věčné špíny na všechny. Promiňte, na všechny ne. Někomu bude členství
ve straně nadosmrti vyčítáno, nebo členství jeho nebo jejího partnera,
nebo rodiče. U někoho to kupodivu nikomu nevadí. A premiérem si zvolíme
někoho z STB. Jako národ jsme trochu schizofrénní. Irena Válová Přátelé,
mám takový dotaz: Vystoupí v dnešním defilé trapnosti v Praze také někdo
jiný, než komunista, příslušník stb, bývalý komunista a současný
akademický kariérista nebo student právě prolézající řití establihmentu,
to znamená těm výše jmenovaným? Nevíte, jaký je další program? Jsem
poněkud zmatena, začala jsem si totiž poslouchajíce ty proslovy připadat
jako 17. listopadu 1989. Petr Suchánek Poslouchám tu "petici" z Albertova. Já
se řežu. Já vidím sjezd SSM, či shromáždění studentů k výročí VŘSR....
Bruno Solařík

Na Albertově dnes nějaký studentský euroúředník jménem Lukáš Kostínek
se sebevědomým výrazem elitního předpapaláše přečetl z papíru projev,
za který by se nemusel stydět kterýkoli místopředseda okresní organizace
SSM před rokem 1989, a tu hanebnou snůšku výchovných floskulí à la „Vzdělávejme
se!“ a „Neseďme doma!“ zakončil supernarcistním výrokem: „Já sám
se tím snažím řídit. A co vy?“ Pokud jde o mě – známého odpůrce
násilí –, kopl bych ho do koulí a šel bych si po své práci. A co vy?

Petr Štěpánek

Pravdoláskovní lžinenávistníci opět do popředí vystrkují Petra Pitharta.
Moc se u toho bavím. Tyhle dva textíky jsem o něm napsal v roce 2000, když
jsem proti němu na Chrudimsku kandidoval do Senátu.

Petr Pithart napsal pro Noviny Chrudimska (15. 4. 2000) moc pěkný článek o
tom, že je třeba před senátními volbami vést férovou kampaň a nedávat
rány pod pás. Nejen proto, že se to "nemá", ale hlavně, abychom my
kandidáti neotrávili lidi. Což o to, se vším, co napsal, naprosto
souhlasím. Jenže! Petr Pithart v roli propagátora férovosti píše, jak na
toto téma už hovořil s panem Šloufem – kdesi jsem si přečetl, že spolu
povečeřeli – a že se také setkal s panem Peckou a velmi krátce i se mnou.
A to je právě to, co mě poněkud zaráží. Kdyby také alespoň jednou
větou čtenářům prozradil, o čem jsme spolu mluvili, ani by mě nenapadlo
psát tuto reakci. O co jde? Hned při oznámení své kandidatury o mně
vypustil do světa, respektive do televize, rádíí a novin neférovou, leč
docela "šikovně" motivovanou lež. A pak se mi – pro změnu – mezi
čtyřma očima omluvil. Článek pro Noviny Chrudimska ale napsal pěkný!

Křesťanskou církev vystavěl svatý Pavel poté, co se udála jeho přeměna
z krvavého křesťanobijce Šavla v zapáleného šiřitele nové víry Pavla.
I z Písma se tak dozvídáme, že člověk má právo během života změnit
své názory. Jenže by se to asi nemělo dít příliš často. I svatý Pavel
prodělal přeměnu pouze jednu. Když se tak rozhlížím po některých
našich politických borcích, musím konstatovat, že svatého Pavla strčí
hravě do kapsy. Pro jejich způsoby se ujalo docela hezké přirovnání, mezi
lidmi se tomu říká politická turistika. Takoví větry ošlehaní
političtí turisté zvládnou během svých několika politických kariér
třeba takovouhle anabázi: KSČ, OF, OH, SD, SD-LSNS, KDU-ČSL. Dvacet jedna
písmen, skoro celá abeceda. Političtí turisté se však ke svým výkonům
obvykle nehlásí. Naopak. Z jejich úst se vám dostane vysvětlení, že se
vlastně po celou dobu jednalo o jednu partaj, jedny a tytéž lidi. A říkají
to i v případech, kdy to objektivně není pravda. Ne, opravdu nikomu
nevyčítám, že během svého života změnil názory. Dokonce se ani
nepohoršuji nad tím, když se taková změna názorů projeví – pokud se to
neděje příliš často – jako výměna politického dresu. Vadí mi však
lidé, kteří si o sobě myslí, že za všech okolností a všech režimů
jsou to právě oni, kdo jsou povoláni a vyvoleni, aby na kůru zpívali první
hlasy.

A tenhle článek je z letošního roku, ale vrací se k témuž:

Jak Pupíkovi koupili předsednictví v Senátu aneb Dobrá rada od knížete

Občas člověk z ničeho nic narazí na příběh nadmíru povedený. Tenhle je
z roku 2000, takže vlastně ještě z minulého století, ba přímo
tisíciletí. Přesto je stále aktuální. Zvláště pak, když zjistíte, že
v něm spoluúčinkujete. Sice jen ve vedlejší roli, ale i to se počítá. A
především, když se po šestnácti letech dozvíte pointu. To bylo tak:

Zrovna čtu memoárovou knížku Zdeňka Mahlera „...ale nebyla to nuda aneb
Poznámky pod čarou života“. A najednou se nestačím divit. Na stránce 229
se Mahler mračí nad realitou a praxí naší politiky a ilustruje to mimo
jiné touhle historkou, cituji:

Výběr do komory seniorů měl rovněž otřesný půvab – jeden z lobbistů
mi vylíčil volební svízele: „Proti našemu kandidátovi nebezpečně
bodoval protřelý Šlouf – vyhledal jsem Karla: ‚Co budeme dělat?‘, a
Karel poskytl knížecí radu: ‚K politice potřebuješ tři věci: za prvé
peníze, za druhé peníze a za třetí peníze.‘ A tak jsme to milému
Pupíkovi za dva miliony koupili. A on nám ani nepoděkoval.“ – Vítěz pak
byl dokonce postaven do čela Senátu – rovněž převahou jednoho hlasu –
toho svého.

Také se na tu dobu moc dobře pamatuju. V onom roce 2000 jsem totiž v
senátním volebním obvodu č. 44 Chrudim kandidoval také. Miroslav Šlouf v
oranžovém trikotu ČSSD nakonec neuspěl. Skončil už v prvním kole. Dokonce
až na čtvrtém místě. Předběhl ho i komunista. Do druhého kola jsem spolu
s pozdějším vítězem postoupil já, v dresu modrém. Zbývá tedy už jen
připomenout, kdo je onen Mahlerem zmiňovaný Pupík.

Chvilka napětí... A vítězem se stává... Kdo?... Tramtadadá... Nikdo jiný
než někdejší předseda české vlády, stavitel dvojdomků, místopředseda
i předseda Senátu a v neposlední řadě také lidovecký prezidentský
kandidát doc. JUDr. Petr Pithart. Potlesk. Gratulace!

Kdo byl oním knížecím rádcem, se jistě každý dovtípí sám.

Malý dovětek. Jsem natolik soudný, že vím, že Pithart by s největší
pravděpodobností zvítězil, i kdyby mu to nekoupili. Stačí vzpomenout na
tehdejší dobový kontext. Čtyřkoalice (lidovci, Unie svobody, ODA, DEU) byla
v zenitu své politické slávy, válcovala průzkumy volebních preferencí a
pravdoláskovní média dennodenně bombardovala opoziční smlouvu.

Ve městech jsem nakonec s Pithartem přesto svedl docela vyrovnaný souboj,
ovšem na hlavu jsem prohrál na katolickém venkově. Ve všech kostelích se
před druhým kolem četl „pastýřský list“ s podporou Pupíkovi. Což
bylo obzvláště povedené, neb já jsem z katolické rodiny, zatímco bývalý
majitel rudé knížky Pithart z famílie bolševické. Zkrátka mission
impossible. Věděl jsem to už tenkrát. Ale aspoň jsem to – v té
nejlepší tradici Jacka Nicholsona z Přeletu nad kukaččím hnízdem –
zkusil.

Povedená historka, že? Pravda a láska zvítězila. Ale možná, že jen
slyšíme trávu růst. Díky, pane Mahlere! Skvělá pointa.
