Převor kláštera: Politici vycítí, po čem člověk touží. Dodají naději,
ale pak dají ruce pryč. Pozor na spasitele

ROZHOVOR Jako z popela vstává ve svérázné krajině v okolí Teplé na
Karlovarsku klášterní život ve zdejším objektu. Několik duchovních se
snaží o obnovu nejen materiální, ale především duchovní. Zdejší kraj
postihly velké změny obyvatelstva, vysídlování i dosídlování. Dříve
patřily ke klášteru četné pozemky, lesy a z toho mohl žít. Dnes
premonstráti podávají desítky žalob na stát, který se zvláště v tomto
případě zachoval již od první republiky velmi zvláštně. Bohužel
neuspěli ani ve Štrasburku. V exkluzivním rozhovoru pro ParlamentníListy.cz
převor kláštera P. Augustin Kováčik, O.Praem, hodnotí uplynulá léta od
roku 1989, hovoří o papeži Františkovi i o zlu, které mimoděk a nevědomky
vzýváme. Přináší také vzkaz politikům, aby se vyvarovali nereálných
slibů a neslibovali nesplnitelné či přímo „ráj na zemi“…

Premonstráti byli na Tepelsku od gotiky až do současnosti, ovšem s vynucenou
přestávkou po roce 1948…

Naše komunita tady a v Mariánských Lázních začala žít v roce 1990. Do
té doby to bylo v ilegalitě, i já jsem do řádu vstoupil v roce 1986, takže
to bylo velké dobrodružství. Po devadesátém přišel život a realita je
pak někde jinde.

U nás řeholní život klášterní je sklouben s pastorací. Takže my
sloužíme tady v okolí na Tepelsku, Mariánskolázeňsku,
Konstantinolázeňsku, Bečovsku. Je dobře, že tu je zázemí – nyní je
nás tady momentálně šest – čtyři kněží a dva bratři a jezdíme do
okolních farností. Pomalu jsme začínali opravovat. V roce 1991 se povedla
první část, pohostinské části ještě z 19. století, kde se ubytovávali
hosté, když tady v klášteře pobývali. Ty byly nejméně zdevastované,
protože tady vojáci měli kanceláře, a když to převzal Památkový ústav,
tak tu měli také kanceláře, takže to bylo v „relativně dobrém stavu“.
Konvent, prelatura, to bylo zničené, zdevastované. Začalo se s opravou
střechy, kostel byl ještě za plzeňských památkářů opravený, nu a my
jsme se pustili do konventu, kde bydlí naše komunita.

Zdejší knihovna je samozřejmě magnet. Díky ní byl klášter v podvědomí
lidí a jezdili sem turisté. Již v sedmdesátých letech tady byly umožněny
koncerty, protože tu máme skvělé varhany. Dokonce jezdil autobus s
účastníky z Mariánských Lázní. Dnes je nabídka velmi široká, takže
ten zájem už není tak veliký.

Ta knihovna, to je takový zázrak Boží, protože díky ní a turistům sem
lidé jezdí. V roce 2001 jsme obnovili historický konvent, klauzuru, kde
bydlíme. Vybudoval se tu i přednáškový sál. Nu a pak jsme dále sháněli
prostředky a z prostředků EU jsme sehnali peníze na historickou obnovu. Bylo
dohodnuto, že výzdoba bude do 19. století, protože pod těmi malbami jsou
také malby barokní, které se odkryly sondami, ale to by bylo velmi, velmi
nákladné. Ale to 19. století je hezké, jsou zde malby umělce z nedalekého
německého Tirschenreutu, který maloval celou prelaturu a modrý sál. Ráz se
tak nechal a také barevnost, což je vídeňská žluť, tedy 19. století.
Když se dělaly sondy, našla se tady šedobílá barva, jeden čas také
hráškově zelená, pak hnědá.

Založili jsme Hroznatovu akademii, což je jeden z našich provozů, kde se
ukazují knihovna, exponáty, které se nezničily, a kostel, když nejsou
bohoslužby. A je možnost prohlídek i barokních částí kláštera.
Rozvíjejí se další aktivity, hudební, vzdělávací. Ze zákona máme v
knihovně povinnost poskytovat službu badatelům. Je tu hodně významných
germanik, ale je to průměrně 30 lidí ročně, kteří tu bádají v
knihovně nebo v našich archivech.

Jaké máte možnosti zafinancovat další opravy?

V roce 1996 jsme se dostali do jednoho dobrého dotačního titulu z
ministerstva kultury. Je to program záchrany architektonického dědictví, a z
něj jsme začali opravy. Největší částka byla asi tak tři a půl milionu
– jinak je to tak kolem milionu. Když jsme čerpali evropské peníze, bylo
to jen několik set tisíc korun. Za to jsme moc nemohli udělat. Takže pomalu
opravujeme. Měli jsme štěstí na spoustu dobrodinců. Jedni manželé ze
Švábska, kteří byli v devadesátých letech v Mariánských Lázních na
pobytu, Válovi, to byli takoví úžasní lidé, kteří když se pak vrátili
domů, tam říkali, že objevili klášter, který je v dezolátním stavu a
potřebuje pomoci. Založili spolek přátel z Eslingenu a tam se nabalilo na to
asi sto lidí a ti nám velmi významně pomáhají. Nejdříve nám pomohli
bratři z Německa, z Ameriky, protože řád působí po celém světě.
Nechtěli jsme jen stát a žebrat, ale být soběstační a pomáhat chudším.
Máme kláštery třeba v Indii, a je to opravdu mnohem těžší sehnat
prostředky na živobytí a fungování. My se tady máme velmi dobře proti nim.
Protože dotace jsou vždy vázané na spoluúčast, tak sesbírali náš podíl.

Co se týká ekonomické stránky, tak bych řekl, že to „děláme na koleně“.
Máme účetní, která pro nás externě pracuje. My jsme na tom špatně, co
se týká restitucí. Nedostali jsme vlastně nic kromě tady toho areálu, dvou
budov v Mariánských Lázních a jednoho pozemku po bývalé hospodě v
Mariánských Lázních u pošty, protože za první republiky, když byla
pozemková reforma, tak nad 250 hektarů jak církvím, tak šlechtě byl
majetek sebrán záborovým zákonem. Do té doby, než se našel zájemce,
musel původní vlastník hospodařit a pečovat o polnosti, lesy a majetky.
Klášter za první republiky tady měl velmi dobrou pověst mezi místními.
Nic se nerozprodalo a v roce 1936 z ministerstva zemědělství přišel
přípis, že vrací všechny majetky, které byly zabrány v roce 1924 a 1926,
zpět klášteru. Tady už ale proněmecké nálady byly, tady to opravdu vřelo
a pak přišel rok 1938 a stali jsme se jako Tepelsko a Chebsko součástí
Velkoněmecké říše a zase se s tím nic nedělo. Asi mysleli, že to bude
navěky – tak si to vždy ty totalitní režimy myslí, že to bude na věky
věků, takže se s tím nic nedělo. Po válce byly velké snahy zkonfiskovat
klášterní majetek, ale díky tomu, že sem v roce 1946 přišel vězeň z
koncentráku, který prošel Buchenwaldem a Osvětimí, pozdější opat Heřman
Josef Tyl – tenkrát byl převorem. Ten měl velké zásluhy a konexe a byla
to velká osobnost, takže zachránil klášter. Oni se snažili vpašovat
němectví i do názvu kláštera. Z toho roku 1945, 1946 je v papírech psáno
„církev katolická německá“ a takovéto nesmysly.

Tady ještě žije jedna paní, jejíž muž byl prvorepublikovým četníkem,
který sloužil v Ostrově nad Ohří, a ta vzpomínala, jak museli utíkat,
když to zabírali Němci – jenom si vzali to, co měli na sobě, to byl úprk
do vnitrozemí, do Příbrami, aby je nezamordovali. Pak se sem vrátili už v
roce 1945, kdy tu ještě byly sběrné tábory. Ještě prý chodila s těmi
německými dětmi do třídy. A prý tu byl přísný pan učitel, který uměl
perfektně jak česky, tak německy, a nikdy nebyly nějaké velké rvačky a
že ty děti mezi sebou neměly nějaké problémy.

Takže se soudíte – a stále nic?

V osmačtyřicátém spadla klec. My jsme podali určovací žaloby na náš
historický majetek. Je to u soudu a taháme se po soudech už přes dvacet let.
I ve Štrasburku jsme měli dvě žaloby, ale neuspěli jsme. Bylo nám po
několika letech odpovězeno, že nějaká samosoudkyně s polským jménem...
že je to věc České republiky, jak se s církví vypořádá, že se do těch
vnitřních věcí nebudou vměšovat, že věc je pro ně uzavřená a nejsou
povinni zdůvodnit, proč tak rozhodli. Abychom se ani nedožadovali nějakého
vysvětlení a že již s námi nebudou komunikovat. Takto natvrdo jsme dostali
dopis ze Štrasburku. Jak nám řekli právníci, kdyby to byl nějaký pan
Vomáčka nebo Novák proti státu, tak by uspěl, ale jako církevní institut
nemáme šanci. To je dost problém.

Naštěstí se dochoval náš archiv, který byl deponován ve Žluticích,
nyní to máme deponováno v Nepomuku, kde je velký archiv. Vzácné
historické listiny – zakládací od panovníků – máme v Plasích, kde
jsou deponované, za což jsme rádi, protože nemáme podmínky na jejich
archivování. Ty byly v Praze, v Památníku národního písemnictví, kde
jsme to restituovali.

My jsme tedy dohledali, že nám to v roce 1936 všechno vrátili spolu se
soupisem polností a toho všeho majetku. Před válkou se udělaly změny, že
je tam dvojí vlastnictví, že je tam Československá republika a klášter
premonstrátů Teplá. Ale to je mizivé procento. Pak přišel Únor a řeklo
se, že se bude vracet jen to, co bylo církvím zabaveno po únoru 1948, a dál
se nepůjde. Udělal se znovu soupis, který se shoduje s tím, co byl za první
republiky. Pro soudy to ale nemá žádnou váhu, prý je to jen výnos
ministerstva zemědělství. Argumentovali jsme tím, že to samé nám bylo
znárodněno po únoru 1948. Když tvrdíte, že je to majetek státu, tak proč
tedy Československá republika, poválečná, znovu zkonfiskovala to, co za
první republiky, to postrádá logiku. A k tomu se nevyjádřili. Takže máme
podáno přes padesát určovacích žalob.

My máme velký areál, ale nemáme ekonomické zázemí. Na kulturní akce
musíme spíše shánět granty a sponzory, abychom to mohli provozovat. Ten
německý spolek se nadále významně podílí na opravách, zaštítil třeba
i česko-německé školy.

V tepelské kanonii je nás dvanáct a tady nás žije šest. Je nás velmi
málo.

Přišel jste sem z Bratislavy. Byl to opravdu velký šok?

Byl, opravdu. Ono dost lidí, kteří sem přijedou, říká – tady to vypadá
hrozně. A já na to – to jste to neviděli v devadesátém. To je nyní
krásné. Vesnice se zvedly, udělalo se hodně. To byly rozbité domy, okna
zabedněná prkny. Na vesnicích patrové domy, ti zdejší původní byli
opravdu velmi pracovití a uměli hospodařit. Tedy ti, co tu byli do
pětačtyřicátého. A po mém příchodu to byl pro mne tady šok – ten
nepořádek, jen vyšlapané pěšinky k barákům. Pak ale šel kouř z komína,
takže tam opravdu někdo bydlel. Nu a rozpadlé kostely.

I nyní je problém, protože věřící ubývají a snažíme se opravovat, ale
to je spíše takové flikování havarijního stavu, že se někde něco
zalepí, ale na pořádné rekonstrukce nemáme. Někde se najdou aktivisté,
ale ty vesničky vymírají. Třeba Ovesné Kladruby, to byla vesnice s
tisícovkou obyvatel, a dnes má 98. Pak ty okolní dvory...

Je to opravdu zázrak, že tu od devadesátého roku tak nějak fungujeme a že
se všechno poplatí a utáhne. Ano, musí se počítat a šetřit. Člověk
tady není kvůli správě majetku, ale kvůli službě. Ale ta správa majetku
člověka dost ničí. Teď už spíše pana opata, já mam na starosti komunitu
a nemám tu ekonomickou stránku.

Říkáte, že vesničky vypadají lépe, ale vymírají. Není to bezútěšné,
že nakonec zmizí? Je naděje?

Je naděje, to víte, že je. Třeba městečko Úterý zachránili Plzeňáci.
Jezdilo se tam na chalupy a dnes se tam již hodně bydlí trvale. A to je
přínos pro to samotné městečko. Jsou to lidé se zcela jiným rozhledem,
mají snahu něco dělat. Co se tam přistěhovali, jsou opravdu přínosem.
Jsou tam různé aktivity, shánějí prostředky na úpravu památek, pořád
se tam něco děje, snaží se to propagovat. A to se snaží i v okolních
zdejších vesničkách. Ano, obyvatelé ubývají, protože tu není práce.
Tady byl zemědělský kraj, to se zprivatizovalo, takže příležitosti nejsou.
V Mariánských Lázních je jen to lázeňství, žádný průmysl, takže
většina mladých lidí zůstává ve městech.

I město Teplá se vzmáhá, je to prostě vidět, ten posun od devadesátých
let. Někdy to jde rychle, někdy velmi pomalu.

Mění se mezilidské vztahy, lidé se atomizují… Pozorujete to?

Spíše je taková apatye, nezájem. Tady to bylo hodně uzavřeno už před
tím devadesátým. Říkám, že jsou tu lidé z celé monarchie, spousta
národů a národností. Soused neznal souseda. Chebsko, kde jsem také působil,
to je také jiná skladba obyvatel. Krajina vypadá lépe než tady. Protože
zde byla velká migrace, pořád se lidé ze statků stěhovali a neměli k tomu
vztah.

Když jsem viděl ty polorozpadlé domy, tak jsem se ptal lidí, to už v
devadesátých letech byli důchodci, a všichni tehdy pracovali u statků, ptal
jsem se jich tedy, proč ten jejich barák je v tak šíleném stavu, že jim to
spadne na hlavu. To jste neměli peníze na opravu? To prý bylo statků. A
měli jste možnost si to koupit nebo opravit? Prý měli. A proč jste to tedy
neudělali? My nevíme... Oni k tomu neměli vztah, snadno to nabyli. Kdežto na
Chebsku to bylo něco jiného. Tam zase ale byl strašný tlak, to
zastrašování, že kapitalisté čekají za hranicemi a že je vyvraždí, to
byly hrůzy pro ty obyčejné lidi, kteří přišli hlavně z Rumunska. Na
Chebsku je hodně lidí z Banátu. Takže té propagandě věřili a byli
drženi ve strachu. Po devadesátém roce se toho hodně změnilo, otevřely se
hranice a ukázalo se, že se dá žít i jinak.

Dnes je ale takové jako otrávení... No, když se člověk podívá na tu
politickou scénu, a nejen u nás, ale v celém světě, je to bída…

A žijeme si nadmíru dobře. Ale je to taková ta materiální podstata…

Ano. Dobré bydlo kazí člověka. Pak člověk otupí. Máme se velice dobře…

Hodně se hovoří o tom, že tato doba se přirovnává ke kolapsu třeba
starého Říma…

Velký celosvětový problém je, že není morálka. To nemá nic společného
s Bohem, s vírou. V podstatě nejsme schopni – a to je úkol církve –
abychom dokázali rozlišit dobro od zla. Protože je to velmi těžké. A
jestliže se snažíte o dobro, zákonitě narážíte na odpor, nepochopení,
výsměch, zlobu, závist. Člověk musí být velmi pevný, aby přes
překážky a klacky, co mu házejí pod nohy, došel k cíli. Pro mne to dává
osobně víra, že to má smysl, i když občas člověk „padá na hubu“,
má všeho dost, ale pak se oklepe a jde dál. Ta víra je pro mne motorem,
který mne zbavuje strachu a obavy a dává vytrvalost, i když se člověk
bojí.

Mně přišlo hrozné, když jsem ještě jednával ohledně oprav a majetku,
tak takové to podezírání a nedůvěra. Mne uráží, když se na něčem
domluvíme, ale člověk to nedokáže dodržet. Jistě, je vyšší moc, která
to může změnit. Ona z toho vzniká určitá paranoia. Ale každá doba má
své a říkám, že jakýkoliv totalitní režim ubíjí ducha a chce mít
všechno pod kontrolou a vtloukat do lidí tu svoji ideologii. V podstatě i
duchovní bída, která po devadesátém roce byla a teď opět je, je
důsledkem totality. To je větší devastace než u těch objektů. Krajina se
dlouho vzpamatovává, domy se dají poměrně rychle obnovit, ale u lidí to je
obraz nitra.

Když se duchovno ubije nebo pošlape, tak se člověk vrhá na něco laciného.
Když vidím plná parkoviště u hypermarketů, kde se tráví celý den, tak
to je strašné, já bych se zbláznil. Když tedy musím, tak vím, co chci,
honem to nahážu do vozíku a vypadnu. A pak mne rozčiluje absence zákona,
že o neděli nemají zavřeno. Vždyť ti lidi, kteří mají rodiny, pak trpí.
Ať si každý nakoupí, ale má na to celý týden... To má pak velký dopad,
ti lidé se nevidí nebo se jen potkávají.

Máte pocit, že je to na Slovensku lepší? Víra tam měla větší tradici…

Já pocházím od Nitry, a tam je také vidět úbytek věřících. Ale kde
mají lidé kořeny, tam je to kultivovanější. Samozřejmě si na vesnicích
takzvaně vidí do talíře, ale přece jen jsou tam vidět ty kořeny.
Společnost je postižena sekularizací, vybudovat ráj na zemi, což není
možné. Člověk touží užít si života, žít naplno. To ale vůbec není v
rozporu s vírou. Naopak, člověk by si měl opravdu užít života v tom
dobrém slova smyslu a měl by být přínosem pro společnost. Měl by do ní
něco vložit, aby pak z ní mohl čerpat, protože nic není zadarmo.

Těch čtyřicet let nás poznamenalo, člověk není ochoten se přičinit.

Jak vnímáte současného papeže Františka? Myslíte, že může udělat
něco více pro společnost?

Je to i o tom temperamentu. Je z Brazílie, temperamentnější,
spontánnější. Dělá hodně a snaží se ukázat tvář církve. A
přinášet lidem naději. Jde o to, jestli ten post člověk vnímá jako
odměnu, nebo jako službu. Je to jako ve vládě, kdy ministr je vlastně
služebník. Pro dobro a blaho lidí. Tady je velké nebezpečí, že člověk
tu moc a možnosti neunese… Že mu to jednoduše vleze na mozek. A to myslím
i v církvi. On papež se hodně snaží, ale potřebuje spolupracovníky.
Církev je celosvětová, ale on je nejvíce slyšet a vidět. Každý z nás
může činit dobro jen v teritoriu, na kterém je. To papež dává, možná k
nelibosti dalších vysoce hierarchicky postavených, najevo. Zamíchal to ve
Vatikánu hodně, snaží se odbourat pompéznost, nadřazenost, a to
nebezpečí bylo, je a bude. Nejsme v dějinách poučitelní. Tady je vidět,
že církev je dílo boží, a ne lidské, protože to by dávno skončilo. A
problémy nebo průšvihy byly, jsou a budou.

Hlad a touha po duchovnu je. Jenom jsou předsudky vůči církvi, za které si
můžeme i my sami, ale za mnohé ne. Je šílená neznalost.

Třeba v Americe je dnes téměř epidemie černé magie, kdy si stovky a
tisíce mladých tak nějak zahrávají…

To je zahrávání si se zlem. To si člověk ani není schopen domyslet do
důsledků. Je to o tom, jestli člověk věří v existenci Boha – a zla,
ďábla. Ďábel je ten, který rozděluje, jak říkají představitelé
církve, ďábel je opice Boží, je ochoten ze sebe udělat šaška, opici, aby
zmátl člověka.

Všichni se potýkáme se zlem, protože člověk je od přírody líný.
Každý jeden z nás musí na sobě pracovat. Ano, nadchneme se, ale aby nám to
vydrželo. Mně se velice líbí Kristova věta „vytrvalostí zachráníte
duši“. Člověk roste jak lidsky, tak společensky, opravdu vytrvalostí. A
společnost chce, aby ten člověk byl hotový hned. Ale je třeba, aby dozrál,
a potřebuje prostor, aby dozrál. A dnes je to všechno hektické, uspěchané,
rychlé a pak vidíme to vakuum, které tady je. Děcka, co mi říkají, že
vyvolávají duchy a tak... Je velká neznalost a já říkám, to je
zahrávání se zlem, a to se vám vymstí. Člověk se pak otevírá zlu. Čím
je srdce naplněno, tím také přetéká, to je také citát z Bible. To zlo
pak zneužije mých slabostí.

Ono je to obrazně řečeno v tom biblickém příběhu prarodičů Adama a Evy.
To ovoce poznání, tam nešlo o nějaké jablko, to je blbost. Tam šlo o
zkoušku věrnosti a lásky. Když člověk zůstane sám, zlo jej převálcuje.
Nevydrží dlouho čelit, odolávat. To zlo je destruktivní, člověka
rozkládá, totálně jej rozloží a pak je nebezpečný společnosti.

Co byste vzkázal našim politikům, z nichž někteří rozhodně nejsou
našimi vzory…

Posty, které mají, jsou na očích celého národa, a tak se mají snažit o
blaho národa. Aby i sami byli nositeli morálních hodnot. Třeba při kampani
si říkám – jak mohou lidé vůbec poslouchat ty bláboly, sliby. Není
možné vytvořit ráj na zemi. Je ale možné chovat se božsky, být
velkorysí. Učit se rozlišovat dobro od zla.

Člověk by měl vážit slova. Nejednat populisticky. Protože když slyšíte
ty projevy, tak je to populismus, nereálné sliby. Touha po štěstí, po
radosti je v člověku, který touží po naplnění. Máme zodpovědnost za
zemi, za svět. V podstatě se pak člověk zpronevěří svému poslání a je
nebezpečí, že tu moc nezvládne, protože je sám. Protože vidí jen sebe.
Je to hrozné, protože vyšel z lidu a pak je mimo realitu. Jak je to možné?
Oni vycítí, co člověk potřebuje, po čem touží. A oni mu na tu strunu
zahrají. A zneužívají očekávání lidí, protože jim to nedají. A
člověk je vděčný za útěšné slovo, dodání naděje, ale pak dají ruce
pryč – a to se děje. Důležité je nestavět se do role spasitele.

A je potřeba, aby si člověk udělal čas i pro sebe. Společnost je opravdu
dravá, bezohledná. A je těžké, aby člověk byl na svém místě. Kdo se
snaží o dobro, musí počítat s těžkostmi. Bez toho to nejde.

Klášter Teplá. Foto: Václav Fiala
