My jsme si prostě zvykli, že je klid. Zajímavé odpovědi na otázku „kdo
rozvrátil svět“

V Lidovém domě konala panelová diskuze v rámcí Masarykovy demokratické
akademie, na téma „Kdo nám rozvrátil svět?“. Vystoupil zde předseda
Strany zelených Matěj Stropnický, senátor František Bublan, politický
tajemník ministerstva zahraničních věcí Petr Drulák a šéfredaktorka v4revue.eu
Lucia Najšlová. Na základní otázku sice neodpověděli, přesto dospěli k
zajímavým závěrům.

Diskuze, která se konala na mezinárodní den žen v Lidovém domě, měla
původně být o mezinárodní politice. Z tohoto výchozího tématu se však
postupem času stočila k migraci, jako novodobé krizi, se kterou Evropa neví
jak se vypořádat.

Úvodního slova se chopil Matěj Stropnický, který se pokusil odpovědět na
základní otázku diskuze. Podle něj je svět rozvrácen politicky, nikoli
ekonomicky, lze tak tvrdit, že čím více je propojen ekonomicky, tím
větší je jeho politická rozvrácenost. „Naopak tedy dochází k
oslabování politických autorit,“ řekl Stropnický a vysvětlil, že čím
více se orientuje svět na ekonomiku, tím více zapomíná na svou vlastní
politickou kulturu a lidé v ni posléze ztrácejí víru.

Zároveň žijeme v době, kdy někdejší velmoci oslabují, politický systém
přichází o svou autoritu a legitimitu a při tom i schopnost vzdorovat
samostatně vnějším vlivům. Stropnický kritizoval i Evropskou unii, která
se nedokáže rozhodnout na společném postupu v mnoha odvětvích. „Máme
usilovat o to, aby politika se globalizovala, aby fungovala i na nadnárodní
úrovni, protože to je jediné místo, kde může té nadnárodní ekonomické
síle skutečně čelit,“ řekl.

„Dnes už je zřejmé, že nemůžeme říct s klidem, že za všechno může
Barack Obama,“ řekl Petr Drulák a jal se vysvětlit, že problémy světa
nemají jen jednoho viníka, nic není tak černobílé, jak se mnohdy
prezentuje a hlavně, většinou ani nemáme události pod kontrolou.

Vytvořil pak typologii globálních krizí, které na světě nyní jsou.
Každá krize má však jiné příčiny. Jedny vyplývají ze střetu silných
států, například krize v Jihočínském moři. Evropa však zažívá krizi
proto, že jsou zde slabé státy. Příklad krize plynoucí ze slabého státu
je krize finanční a ekonomická, například z roku 2008. Dalším příkladem
krize slabého státu je Ukrajina, která nedokázala plnit své funkce.

Podle Druláka však není západ na vině z pádů blízkovýchodních režimů.
Spíše byl v roli pozorovatele, přičemž ve chvíli, kdy se k intervenci
odhodlal, bylo již příliš pozdě na to, aby něco změnila. Tak to bylo
alespoň v případě Libye. V Sýrii byl západ „ještě opatrnější“.
Celkem však rozvrat dnešního světa vnímá jako „nezamýšlené důsledky“
konání mnoha aktérů, které vlastně není zcela pod naší kontrolou.

Do debaty následně vstoupil senátor Bublan, který hned na úvod podotkl, že
ten svět není zas tak rozvrácený, jak se všichni tváří, obzvlášť
proto, že jsme si zkrátka zvykly na éru klidu, která přišla po druhé
světové válce. Je podle něj však nutné najít rovnováhu mezi ekonomickým
a politickým světem. Důležité je také pídit se po příčinách a
neřešit stále jen následky naší apatie. Jako příklad uvedl Islámský
stát, o jehož vzniku a působení blízkovýchodní země mnohdy věděly,
nechaly to však zajít dost daleko, než začali jednat.

Připomněl také, že největší migrace od druhé světové války zdaleka
není tak velká, jak všichni tvrdí, jelikož například České republiky se
ještě nijak nedotkla. „Já si myslím, že ten svět ještě tolik v
ohrožení není.“

Poté se slova chopila Najšlová, která se uvedla vtipnou poznámkou, že
když všichni před ní byli tak teoretičtí, ona by měla přijít se
seznamem konkrétních viníků. Ani ona to však neučinila. Jeden příklad
však uvedla a tím byly volby na Slovensku. Místo toho, aby se tamní
politické elity snažily situaci uklidnit, vsadily všechno na migrační kartu
a podporovaly strach ve společnosti. To následně vedlo k tomu, že se do
slovenského parlamentu dostala Lidová strana naše Slovensko Mariána Kotleby.
Strana, která „buduje popularitu na tom, že všechno ve společnosti je
špatné, politika je špatná a oni to přišli vyřešit“.

Najšlová také zmínila, že součástí programu LSNS je především
patriotismus, který však není založen na hodnotách ale spíše na rasové a
místní příslušnosti.

Následně se začala věnovat dohodě mezi EU a Tureckem ohledně zvládání
migrace. Ve veřejné diskuzi se totiž stále častěji objevují názory, že
Turecko svou část dohody nedodrží, přičemž Najšlová připomněla, že
to Evropská unie byla první, kdo nedodržel svou část dohody s Tureckem,
když nechala vyšumět turecké snahy o připojení do EU. „My si tu píšeme
na papír, jaké máme ty hodnoty,... ale myslím si, že bychom měli být
důslednější v jejich uplatňování. Pokud tak neučiníme, nebudeme v tom
světě pozitivní silou.“

První dotaz se týkal budoucí nastávající automatizace a digitalizace
společnosti. Podle Bublana to celé povede k jinému stylu života, až bude
automatizace rozšířenější. Drulák na příkladu Arabského jara ukázal,
že digitalizace „urychluje politické procesy“, protože se zrychluje
schopnost společnosti se mobilizovat, zároveň však přetlak informací
snižuje reakční schopnosti všech zúčastněných. Migrační krize by
naopak v důsledku rychlosti šíření informací měla ustat spíš dříve,
než později. Lidskou závislost na moderních technologiích však považuje
za děsivou.

Najšlová připomněla, že cílem automatizace a digitalizace bylo, abychom
měli více času na sebe. „Akorát to tak úplně nedopadlo.“

Z publika se ozval i profesor Jan Křen, který apeloval na to, abychom se
poučili i z minulosti a uvědomili si, že opravdu nezažíváme nijak
katastrofickou krizi. Měli bychom také podle něj být poněkud pokornější.
K tomu se souhlasně vyjádřil Bublan. „Ten historický pohled v té dlouhé
periodě relativizuje tu situaci,“ přitakal i Stropnický. Následně však
začal mluvit o tom, co se vlastně se světem v poslední době stalo. „Dopředu
není jasné, kdo v případném konfliktu může být vítězem. To si myslím,
že je podstatný zdroj nové nejistoty,“ řekl a dodal, že dnes je politika
mnohdy v područí globálního kapitálu, který hledá skuliny kde se dá.

Stropnický se poté jal vysvětlovat, jak lokální zřízení neumí zaujmout
stejné stanovisko vůči procesům globálního obchodu. Politický a
ekonomický svět zkrátka musí být v rovnováze, a proto je třeba umět se
politicky dohodnout na nadnárodní úrovni. „Myslím si, že vyjde velmi brzy
najevo, že je ten globalizovaný obchod hlavním zdrojem té narůstající
nestability ve světě.“

Podle Druláka nyní celou situaci popisujeme jako krizi, jelikož jsme jí byli
vytrženi z období klidu, které v Evropě panovalo v devadesátých letech.
Klid a pohoda však byly pouze výsadou části střední a celé západní
Evropy a Severní Ameriky. „To, že jsme byli takovém rauši těch
devadesátých let, tak to vnímáme tak, že se najednou všechno rozjelo.“

Globalizace je podle něj však výdobytkem lidského pokroku, je však nutné
ji mít nějakým způsobem pod kontrolou a reflektovat ji. Pro to je třeba
mít nadnárodní instituce, které by tuto funkci zastávaly, je však nutné,
aby byly legitimní i v očích voličů.

Podle Stropnického je však za vším globální kapitál, kterému podlehne i
většina politických elit, výměnou za rychlé pohodlí. Zároveň jim dělá
problém jej jakkoliv regulovat, jelikož jej nemají pod kontrolou. Stát podle
něj automaticky neznamená právní ochranu všem, většinou totiž nahrává
těm nejbohatším. Elity s tím navíc nic ani dělat nechtějí. Evropský
parlament by se podle něj měl skládat z politických stran, nikoli z
reprezentantů národních parlamentů, možná by pak unie fungovala lépe.

Následně přišla na přetřes přímo migrační krize ve spojitosti s
Evropskou unií. Drulák považuje skutečnost, že do Evropy přicházejí
lidé, jako úspěch. Je však třeba se k němu správně postavit. Zmínil
také rozdíly mezi přístupem Německa a EU k migrační krizi, kdy v Německu
funguje přerozdělování uprchlíků, zatímco v EU nikoli. Problém totiž
spočívá v tom, že Německo opravdu funguje jako celistvá země, zatímco EU
je nadnárodní organizace, pro kterou neplatí stejná pravidla.

Najšlová podotkla, že bychom měli být poněkud sebevědomější, jelikož
ti lidé, co nemají vůbec nic a snaží se zachránit si cestou do Evropy
život, nám přece nemohou vzít naše hodnoty. Máme-li vůbec nějaké.

Bublan v závěru zmínil, že sebevědomí je důležité stejně jako pokora a
demokracie není jediným státním zřízením, které může normálně
fungovat. Jako příklad uvádí Omán, kde vládne král, který rozhoduje o
všem. Podle jeho slov se tam normálně stávkuje, a problémy stávkujících
pak řeší král. „Ona je to absolutistická monarchie, ale ti lidé jsou tam
spokojení, jsou na to zvyklí,“ dodal s tím, že je třeba respektovat i
názory a způsoby ostatních.
