Strategický souputník: o co Erdogan žádal Putina a co získá. Názor

Na další schůzku s Vladimirem Putinem včera přiletěl turecký prezident
Recep Tayyip Erdogan. Dorazil na jednání o celém komplexu otázek, které
začínaly zemědělskou produkcí a končily bezpečností.

Energetický zájem

Počet společných projektů Ruska a Turecka je působivý. Je to například
stavba jaderné elektrárny Akkuju nebo již vybudovaný Turecký proud.

Nedávno vyšlo najevo, že Gazprom ukončil stavbu mořské části v ruských
vodách a zahájil stavbu první části v ekonomické zóně Turecka, kterou
budou Turci dostávat asi 15 miliard kubíků plynu. Druhá část se stejnou
kapacitou, která však bude dodávat plyn do Evropy, je zatím ve stádiu
jednání.

Řada dalších otázek je ve fázi řešení. Jde například o bezvízový
režim pro turecké občany nebo zrušení posledních omezení na dodávky
turecké zemědělské produkce.

Hlavní otázka, kterou přiletěl Erdogan řešit, je však Sýrie a přesněji
komplex syrských problémů.

Jedním z hlavních témat byla možná turecká operace v Afrinu, který je
kurdským kantonem na severozápadě Sýrie a je odříznutý od ostatního
území kontrolovaného Kurdy. Podle Erdogana nemohou turecké orgány „ignorovat
hrozbu vycházející z Afrinu a chtějí situaci rázně řešit". Za „problém"
považuje de facto neřízené Kurdy, které Turci považují za narušitele
klidu mezi tureckými krajany. Podle Ankary musí být Kurdové z Afrinu
vyhnáni, nebo se znovu musí podřídit Damašku.

„Pro Turecko je absolutně nepřijatelná varianta se zapojením do
politického dialogu kurdských skupin. Kreml má jiný postoj. Moskva vystupuje
za zapojení všech skupin, které nepatří k teroristům v ruském chápání
tohoto slova," vysvětluje docent Diplomatické akademie, ředitel Centra
orientálních studií Vladimir Avatkov. Erdogan přece přijel, aby požádal
Moskvu o „rázné jednání", to znamená o povolení k vojenskému řešení
afrinské otázky. K čemu je nutné stažení ruských vojsk z Afrinu, které
garantují bezpečnost kantonu.

Na mě jste zapomněl?

Pro Turecko však není nejdůležitější Afrin jako takový, ale celkové
zachování tureckého vlivu na syrské záležitosti. Zejména tím je
vysvětlováno na první pohled nelogické chování Erdogana před odletem do
Soči.

Při odpovědi na otázku novinářů turecký prezident nečekaně kritizoval
Rusko a USA, kvůli jejich podepsání společného oznámení ohledně Sýrie
ve Vietnamu, kde uvedli nutnost politické regulace.

Je třeba si myslet, že důvodem tohoto prohlášení bylo elementární
podráždění tureckého prezidenta. A nejen tím, že americko-ruské
prohlášení bylo podepsáno bez Erdogana, ale spíše bodem o tom, že syrský
politický proces proběhne v Ženevě.

„Erdogan je skutečně znepokojen tím, že Ženeva nahradí Astanu. Turecko
vychází z toho, že Sýrie je hlavně záležitost regionálních velmocí.
Turecka, Íránu a Saúdské Arábie. V tomto ohledu astanský formát
Erdoganovi vyhovoval. Nyní se mu zdá, že chtějí z jednacích procesů
Turecko vytlačit. Taková varianta je pro Erdogana a jeho tým nepřijatelná a
turecké vedení již několikrát demonstrovalo, že není připravené se
smířit s tím, že je Turecku přisuzována role střední nebo nevýznamné
regionální mocnosti. A pokaždé byla tato nespokojenost projevována
emocionální explozí," říká Vladimir Avatkov.

Podle potřeby

Tyto exploze může Erdogan nechat stranou. Ony ještě jednou připomínají
Kremlu to, že Turecko je příliš nepředvídatelným a impulsivním
souputníkem, ale ne spojencem Moskvy. Souputníkem, který si do ruského kupé
nesedl, protože chtěl, ale protože neměl na vybranou.

Jednou z klíčových opor rusko-tureckých vztahů je konflikt mezi Erdoganem a
Západem. Konflikt je to vážný, ale obecně řešitelný. Jen co USA
přestanou podporovat Kurdy, začnou respektovat turecké zájmy na Blízkém
východu a přestanou Erdagonovi předsouvat hloupé otázky o lidských
právech, vztahy mezi Ankarou a Washingtonem se zlepší.

Ve skutečnosti Turecko nechává pro Američany dveře otevřené a drží je
turecký premiér.

V dlouhodobém programu erdoganovské Turecko nadále představuje
konkurenčnímu Rusku regionální integrační projekt. Proto se s ním Rusko
snaží budovat vztahy na pevnějším základě, než jsou jepičí politické
aliance, tedy na vzájemně výhodných ekonomických projektech.

Názor autora se nemusí shodovat s názorem redakce.
