Kajínek je před kamerou! Krajský zastupitel má strach a zde je důvod

Jihomoravský krajský zastupitel Jiří Hlavenka zvolený ze Zelené a Piráty
na sociální síti Facebook napsal, že by možná měl tesknit nad výsledkem
voleb, nad tím, že sněmovnu řídí komunisté a Tomio Okamura, ale nepláče
nad tím. Zdá se mu totiž, že českou společnost ohrožuje něco mnohem
horšího než komunisté a Okamura.

Říjnové volby dopadly tak, jak dopadly. Orgány sněmovny obsazuje hnutí ANO
Andreje Babiše, které se přitom opírá o komunisty a SPD Tomia Okamury. Je
to neveselý pohled, ale Hlavenka se domnívá, že se poměry zase mohou
změnit. Na začátku 90. let minulého století šli lidé za Klausem a jeho
tunelováním ekonomiky, alespoň podle Hlavenky, pak šli za Milošem Zemanem,
který sliboval, že s tuneláři zatočí, ale neudělal to, a dnes jdou lidé
za Babišem, Okamurou a Vojtěchem Filipem, o které se druhý nejbohatší
Čech teď opírá. Kdo ví, jak to bude za čtyři roky, lidé pravděpodobně
půjdou za někým jiným. S touto vidinou Hlavenka nad výsledkem voleb
nepláče.

Velmi ho však znepokojuje jiná věc. Zneklidňuje ho, kolik prostoru v
médiích dnes dostává dvojnásobný nájemný vrah Jiří Kajínek.
Vyjadřuje se v novinách i v televizi, jako by se zapomnělo, že zavraždil
dva lidi. Tohoto vraha se dnes v televizi ptají, co si myslí o dalších
vrazích, a on odpovídá, že to byli zajímaví a inteligentní spoluvězni.
Podle Hlavenky je něco takového naprosto nepřijatelné.

„Není ve společnosti něco hodně shnilého? Televize tvoří
šestihodinový film, ve kterém násobný vrah a zloděj vykládá, že páchat
zločiny není žádná legrace, ale že to je tvrdá práce jako každá jiná...
Kšeft je kšeft, ale jsou i jistá tabu. Pachatelé nejtěžších zločinů
jsou úplně na dně patologické sedliny společnosti. Tu najdeme v každé
zemi. Jsou hnusem, o kterém víme, ale který nikdy a nikde nedostává prostor
k sebepropagaci. Neznamená to, že se o kriminálních činech nepublikuje: ale
z pohledu třetí osoby, s kontextem, se zkoumáním ‚anatomie zla‘. Ne že
zlu dáme prostor se vykecávat. Co přijde příště – rozhovor s člověkem,
který znásilňoval? ‚A jak na to ta dívka reagovala, křičela hodně, nebo
jen tiše plakala? Povězte to našim divákům!‘. Zdá se, že padají i
poslední zábrany. Za nimi je už jen propast,“ varoval zastupitel.

Politik nechápe, jak může česká veřejnost něco takého s klidným
svědomím sledovat.

Jiří Hlavenka doslova napsal:

Babiš-Okamura-komunisti. Mám být smutný, mám si zoufat nad touto hvězdnou
trojicí s většinou ve sněmovně, nad voliči, kteří toto trio vytvořili,
nad osudem demokracie v zemi?

Nejsem. Od listopadu 89 se stalo nejedenkrát, kdy populaci ovládli, doslova
zhypnotizovali pištci, kteří byli v manipulátorství o třídu obratnější
než jejich protivníci. V devadesátých letech šla půlka národa za
Václavem Klausem s jeho kapitalistem bez přívlastků, zato s mnoha tunely.
Vystřídal jej nastoupil Miloš Zeman, na flétnu zadul pár svých bonmotů o
spálené zemi, o "akci čisté ruce", o "vázání průkazek do kůže členů
ODS" a národ vstal a vydal se za dalším krysařem. Co vidíme dnes, není nic
jiného než nová varianta na staré téma: přijde někdo nový, neokoukaný,
má vervu, odhodlání a dobrou rétoriku, dostane hlasy. Lidstvo žilo
odjakživa vírou a nadějí. Víra se kamsi vytratila; zůstává věčná
naděje, že ten nový bude lepší než ten starý. Zamrzí to, ale
nepřekvapí - a zkušenost, že lidé nakonec zjistí, že pištec fouká
falešně mně brání vidět to beznadějně. Je-li společnost zdravá,
dostane se z toho.

Ale je tu věc, ze které na mně kus beznaděje opravdu padá: politiky lze
vyměnit, národ, kterým prostupuje hniloba, nikoli. Jde o fenomén Kajínka.
Člověk, který byl prokazatelně a prokázaně nájemným vrahem a lupičem (k
tomu druhému se zvesela přiznává) je dnes největší celebritou.
Pojmenovávají se po něm bonbóny a v televizi běží pětidílný film,
který není dokumentem, ale dle autorů "zpovědí" Kajínka, vícenásobného
nájemného vraha. Na tento seriál se dívá 1.3 miliónu diváků. Kajínek
pak dostává prostor v dalších médiích a stovky tisíc lidí to nadšeně
čtou: "Kajínek prozrazuje tajemství největších českých vrahů", píše
Blesk, nejčtenější český deník.

Není ve společnosti něco hodně shnilého? Televize tvoří šestihodinový
film, ve kterém násobný vrah a zloděj vykládá, že páchat zločiny není
žádná legrace, ale že to je tvrdá práce, jako každá jiná. Tištěný
deník publikuje názory vraha na další vrahy.

Kšeft je kšeft, ale jsou i jistá tabu. Pachatelé nejtěžších zločinů
jsou úplně na dně patologické sedliny společnosti. Tu najdeme v každé
zemi. Jsou hnusem, o kterém víme, ale který nikdy a nikde nedostává prostor
k sebepropagaci. Neznamená to, že se o kriminálních činech nepublikuje: ale
z pohledu třetí osoby, s kontextem, se zkoumáním "anatomie zla". Ne že zlu
dáme prostor se vykecávat. Co přijde příště - rozhovor s člověkem,
který znásilňoval? "A jak na to ta dívka reagovala, křičela hodně nebo
jen tiše plakala? Povězte to našim divákům!". Zdá se, že padají i
poslední zábrany. Za nimi je už jen propast. A pak je tu nažhavené
diváctvo - třetina lidí v ten večer sedících před televizí si naladila
Já, Kajínek. I zde je to stejně shnilé. Třetina lidí si není schopna
říct - probůh, vždyť to je nejhorší sorta, nájemný vrah. Přece se
nebudu koukat, jak tam ten člověk hodinu vykládá svůj životopis. Není
schopna tuto televizi odmítnout a jednou provždy si ji zařadit mezi odpad,
který se vymaže ze seznamu. Naopak, vítězí emoce: "je sympatický,
usměvavý", "to nemůže být zlý člověk", "byl přece omilostněn".
Vrátila milost taky život těm, které zavraždil? Vždyť tohle je čirá
odpornost. Jiní lidé zformulovali daleko lépe než to dokážujá, takže na
závěr tři citáty:

"S násilníkmi sa často identifikujú ľudia, ktorým chýba zdravé
sebavedomie. Cítia sa ukrivdení a odstrčení. Zločin fascinuje tých, ktorí
by radi prekročili hranice prístupných noriem, len na to nemajú odvahu.
Glorifikácia kriminálnikov vedie k zníženiu citlivosti na zločin. Násilie
nás fascinuje a vzrušuje. Sme síce spútaní výchovou a sociálnymi normami,
no kriminálnici v reálnom živote konajú za nás. Čím je zločinec
mediálne známejší, tým je počet jeho obdivovateliek vačší. Pre isté
ženy može byť vražda prejavom neobyčajnej mužnosti, sily a dominancie" (Gabriela
Pavlovčíková)

,,Za lásku sa skoro hanbíme, akoby to bol prejav slabosti. Kto je dobrý,
láskavý a prajný voči iným, je podozrivý. Hľadáme za tým skryté
motivácie, zisk, výhody. Naopak, keď sa niekto ukáže ako silný, stáva sa
hrdinom. Médiami sa bleskurýchle šíria názory a hodnoty, aj tie pokrivené.
Oslavovaním zločincov potláčame fakt, že urobili niečo zlé, ubližovali,
ničili životy, rodiny. Fascinácia zlom tu vždy bola, dnes však nadobúda
obludné rozmery. Spoločnosť akoby hlúpla.” (Jana Šípošová, obojí na
csfd.cz).

"Jsme v hluboké krizi, ale neumíme ji ještě dobře pojmenovat. Stupeň
agrese stoupá. Válka už dlouho nebyla a mladí muži by si chtěli...
zastřílet". (Agnieszka Holland pro dvtv.cz). Skoro ve všem jsem v životě
optimista. Ale kde tady vydolovat jiskřičku optimismu, to opravdu nevím.
