Trump je jako Kissinger, zato Clintonová jestřáb. Zkušený diplomat Jan
Kavan vidí světýlko na konci tunelu

ROZHOVOR „Bílí muži, kteří volili Trumpa ve vzpouře proti chudobě, z
pocitu ponížení a bezmocnosti, se na výsluní stejně nevyšplhají, to
zůstane pevně v rukou elity bohatých, bankéřů z Wall Streetu a manažerů
nadnárodních korporací,“ analyzuje volební vítězství Donalda Trumpa
bývalý ministr zahraničí a předseda Valného shromáždění OSN Jan Kavan.
Ke světové bezpečnostní politice pak ještě uvádí: „Trump bude i
nadále prosazovat použití vojenských prostředků proti Islámskému státu,
ale už začal chápat, že tyto fanatiky nelze jednoduše vybombardovat. Takže
jistě nebude už nazývat islám „nesnášenlivým náboženstvím“, ale
soustředí svou kritiku na fanatické islamisty, jakými jsou například
al-Káida či skupiny, kterým se v Evropě a v USA říká „salafisté“.

Dalo se podle vás vítězství Donalda Trumpa v rámci současného vývoje
světové politiky očekávat? A lze předpokládat, že se svět po jeho
vítězství určitým způsobem změní? Z čeho bychom měli mít strach a
naopak v čem bude Trumpovo vítězství pozitivní pro ostatní svět?

Většina politiků a také značná část veřejnosti vítězství Donalda
Trumpa neočekávala, neboť byla významně ovlivněna sdělovacími
prostředky a výsledky výzkumů veřejného mínění. Já jsem to osobně
začal očekávat až poté, co Hillary Clintonová získala nominaci
Demokratické strany na úkor senátora Bernie Sanderse, o němž jsem byl
přesvědčen, že by byl schopen Trumpa výrazně porazit. Sanders i Trump
měli oba podporu odpůrců establishmentu, tradičních stran i politiků,
všech voličů, kteří byli frustrováni vysokou mírou korupce a
nesplněnými sliby známých klanů, ať už to byli Bushové nebo Clintonové
či jejich stoupenci. Z nich Trump pochopitelně nezískal ty Bernieho stoupence,
kteří navzdory obrovské kritice Demokratické strany zůstali vůči ní
loajální jako Sanders sám, a samozřejmě ty, kteří odmítali celý Wall
Street a systém na něj napojený.

Svět se po Trumpově vítězství jistě změní, i když zatím nelze přesně
odhadnout rozsah této změny, neboť Trump ihned po prvních konzultacích ve
Washingtonu dává najevo, že některé jeho předvolební sliby je ochoten
hodit přes palubu. Mezi ně bych počítal i slib, že zruší celou Obamovu
zdravotní reformu, tzv. Obamacare, což by připravilo asi 22 milionů
Američanů o současné zdravotní pojištění. Řada z nich by zaplavila
pohotovostní kliniky s přáním nechat si ošetřit i základní onemocnění.
Tohle Trump naznačil po dlouhém rozhovoru s Barackem Obamou a začal ustupovat.
Ústupek by se pravděpodobně mohl týkat pojištění pro lidi s minulostí
diagnóz chorob nebo pojištění pro mladistvé, které jim hradí rodiče.
Trump však současně bude chtít vyjít vstříc svým voličům a také
části republikánských zákonodárců, kteří dlouhodobě reformu odmítají,
a tak nevylučuji, že se pokusí reformu zrušit a pak navrhne novou, která
může některé aspekty Obamacare obsahovat. Tuto Obamovu reformu, i když
okleštěnou republikánskými zákonodárci, považuji za jeden z největších
Obamových úspěchů a její možné zrušení nevyhnutelně ublíží
milionům lidí včetně řady chudších voličů Donalda Trumpa.

A proč vlastně Trump vyhrál? Mají pravdu Tomáš Halík a spol., že je to
tím, že prý nevzdělaní lidé jsou manipulovatelní? Předvedl nám Trump
skutečně, že cestou k politickému úspěchu může být systematická
podpora strachu a negativních emocí? To například znamená posilování v
lidech jejich nechuť k uprchlíkům, homosexuálům a komukoli odlišnému.
Anebo je to úplně jinak? Prostě veřejnost v západních demokraciích i za
oceánem už nesnesla, že jim pořád někdo vnucoval cosi, s čím zásadně
nesouhlasí a co jim způsobuje existenční problémy. Jako je třeba tolerance
k nesnášenlivým náboženstvím a také k některým neschopným a
nepoctivým politikům?

Nelze vyloučit, že někteří voliči si plně neuvědomili Trumpovo
propojení na Wall Street a skutečnost, že jeho nejbližší finanční
poradci jsou duší Wall Streetu. Dnes je Trump obsazuje do významných postů
v americkém finančním světě. Navíc Trump získal voliče, kteří s ním
sdíleli jeho ostrou kritiku uprchlíků, homosexuálů či například potratů.
A samozřejmě oslovil i významné procento lidí méně vzdělaných a
špatně informovaných, které nyní čeká značné zklamání. To ovšem
neznamená, že byli manipulováni. Také kým? Za největší manipulaci jsou
zodpovědná média a z nich většina podporovala Clintonovou. Lidé chtěli
ovšem změnu a změnu nepochybně získali.

Trump nyní poněkud ustupuje i ze své protimuslimské rétoriky. Jednak mu
státní úředníci vysvětlili nerealizovatelnost vyhoštění milionů
muslimů, kteří nespáchali žádný trestný čin, i uzavření hranic lidem
s jiným náboženstvím. Bude ovšem ostře postupovat proti všem, kteří
porušili zákon. Dnes tvrdí, že se zaměří například na drogové gangy a
další kriminálníky, kterých mají mezi nelegálními přistěhovalci být
až dva miliony. Trump bude i nadále prosazovat použití vojenských
prostředků proti tzv. Islámskému státu, ale už začal chápat, že tyto
fanatiky nelze jednoduše vybombardovat, jak to hlásal během kampaně. Naopak,
v boji proti Islámskému státu bude Trump nutně potřebovat aktivní podporu
arabských států a všech umírněných muslimských organizací. Takže
jistě nebude nazývat islám „nesnášenlivým náboženstvím“, ale
soustředí svou kritiku na fanatické islamisty, jakými jsou Islámský stát,
al-Káida či skupiny, kterým se v Evropě a v USA říká salafisté, i když
nemají mnoho společného se salafisty, jak jim rozumí Střední východ. V
Evropě to zjednodušili a vnímají některé údajně teroristické skupiny
jako salafisty.

Neumím také odhadnout, jak bude rozlišovat mezi fanatickými wahhábisty a
saúdsko-arabským režimem, s nímž jsou USA stále úzce propojeny.
Předpokládám, že do 20. ledna 2017 některé své radikální proklamace
přeformuluje, což však v žádném případě neznamená, že by se jakkoliv
zařadil do současného systému, a zůstane ještě nějakou dobu
nepředvídatelným. Velkou změnu americké politiky už také naznačil jeho
telefonní rozhovor s Vladimirem Putinem. Ten samozřejmě odpovídá tomu, co
Trump sliboval. Během kampaně se otevřeně vyznával ze sympatií k
autoritativnímu vládnutí kremelského vůdce i ze snahy se s Ruskem dohodnout,
například na společném postupu třeba v Sýrii. S tím by Hillary
Clintonová jistě nesouhlasila, ale Bernie Sanders by proto měl značné
pochopení.

Sociolog, publicista a europoslanec Jan Keller říká, že na Trumpově
úspěchu má velký podíl nový trend v USA, kdy se mnoho firem stěhuje
zejména do Asie, kde jsou běžné nízké výdělky, a celkově tedy i
výrobní náklady. Proto tam prý začíná markantně ubývat příslušníků
střední třídy, a tak skončil i tolik opěvovaný americký sen. Existuje
podobný problém i v ostatním vyspělém světě? Skutečně se zásadním
způsobem rozevírají nůžky mezi minoritní elitou a většinovou
společností, kde je jen minimální šance k tomu, jak zlepšit svoje
existenční postavení?

Ano, nůžky mezi minoritní bohatou a mocnou elitou (k níž patří ale i
Donald Trump) a většinovou společností se rychle rozevírají, ale to není
nějaký zcela nový úkaz. Předpokládám, že Trump se bude snažit dostat
některé americké firmy z Číny zpět do USA, ale pochybuji, že by v tom
mohl být jakkoliv významně úspěšný, protože výroba v Číně těmto
výrobcům obrovsky snižuje náklady. Nevím, čím by jim Trump mohl tyhle
ztráty vykompenzovat. Na druhé straně jistě sáhne k některým
prostředkům obchodní války s Čínou, i když i tato válka bude mít své
hranice vzhledem k síle čínských investic na území USA. Nezapomínejme,
že USA jsou čínským dlužníkem.

Trumpovi se asi podaří získat jistá nová pracovní místa pro americké
nezaměstnané, zvláště pro ty, kteří budou moci najít uplatnění ve
zbrojním průmyslu. Současně Trump asi dostojí svému slibu nutit evropské
členské státy NATO, aby zvýšily své příspěvky do aliančních výdajů,
které nyní asi ze 70 procent hradí Spojené státy. To je pro amerického
byznysmena Trumpa nepřijatelné. Povede to ke tlaku na členy Aliance, aby se
jejich výdaje na obranu začaly přibližovat k původně slíbeným dvěma
procentům národních rozpočtů. To bude mít dopad i na nás, neboť k této
hranici máme hodně daleko.

Z vítězství Trumpa se radují všichni, kdo odmítají imigranty. Lze říci,
že tímto je definitivně jasné, že v Čechách si už žádný politik,
který to myslí vážně, nedovolí přijímat muslimy? A vůbec obecně v
Evropě, viz názory německé CSU… Může se stát, že už nebudou chtít
politici riskovat případné problémy, které s imigranty přicházejí?
Jenže další informace svědčí o tom, že z Afriky stejně budou přicházet
miliony migrantů a že tomu nebude možné zabránit… Jaký může být
další vývoj ohledně této situace?

Je přinejmenším naivní se domnívat, že vítězství Trumpa bude znamenat
konec přistěhovalectví. Mexiko jistě odmítne postavit zeď na svých
hranicích, jak to Trump vyžadoval, a tak jsem zvědavý, kdo takovou výstavbu
bude financovat. Projekt to bude velmi nákladný, a navíc si myslím, že jeho
výsledek bude poněkud nejistý. Trump v poslední fázi volební kampaně
začínal mírnit svoje původní ostré výpady proti Hispáncům, jichž
miliony žijí v USA. Jistě si pamatujeme, jak Trumpa poškodil útok na
hispánského důstojníka, který zahynul v Afghánistánu, a na jeho americkou
rodinu.

V Čechách, pokud vím, jsme zatím přijali 12 uprchlíků z těch, které
nabízela Evropa. U nás tedy převládá strach z muslimských uprchlíků, ale
ti u nás v podstatě žádní nejsou, nebyli a v nějakém viditelném
množství ani nebudou. Je pochopitelné, že sem ani nechtějí. Kdo by chtěl
žít v zemi, kde je nevítaným hostem? Vlnu strachu a nedůvěry však nelze
oslabovat fakty. A Trumpovo vítězství je jistě větrem do plachet těch,
kteří na podobných obavách postavili své volební programy. To bude mít
ale větší než na nás dopad na politickou budoucnost madame Le Penové ve
Francii či Geerta Wilderse v Nizozemsku. Může to pomoci například i
Norbertu Hoferovi v Rakousku. Populistických hnutí je v Evropě více a
většina je poměrně extrémně pravicových. Existují však i populistická
hnutí, která jsou úspěšná právě především proto, že jdou proti
tradičním stranám, aniž riskují nahnědlost. Mezi ně bych řadil třeba
italské Hnutí pěti hvězdiček (Movimento 5 Stelle) Beppe Grilla. Povzbudí
to populistická protiimigrační hnutí a strany v zemích, které již mnoho
uprchlíků přijaly nebo kam další uprchlíci směřují. Předpokládám,
že to ovlivní i rétoriku některých našich politiků, ale nedovedu si
představit, že by to mohlo přivodit změnu postoje české vlády.

Je ovšem třeba rozlišovat. Z Afriky do Evropy nepřicházejí jen muslimové,
a určitě ne lidé, kteří utíkají z války nebo ze strachu o život a na
něž se vztahují Ženevské konvence, jež je stále nutné dodržovat. Jistě
se zvýší tlak na potřebu čelit důvodům, díky nimž lidé opouštějí
své domovy. Utíkají-li před bídou, pak je třeba se zaměřit na boj proti
extrémní chudobě, což už delší dobu prosazuje OSN, a to třeba Donald
Trump, pokud vím, nikdy nezpochybňoval. Trump samozřejmě nebude chtít
dovolit, aby USA nesly zdaleka největší finanční břemeno takovéto pomoci.

Když si vzpomeneme na to, jak bylo veřejné mínění směrováno ještě
před dvěma lety, nebylo vůbec přijatelné přistupovat ke složitému
problému migrace způsobem, jaký teď zcela otevřeně prosazuje Trump. A
nyní i v baště demokracie – ve Velké Británii – se rozšířila
xenofobie vůči východoevropským přistěhovalcům. Jakou odezvu můžeme v
této souvislosti očekávat v Evropě a také v ČR, co bude vlastně
prosazovat politický mainstream?

Ano, máte pravdu. V Británii pro Brexit hlasovali lidé z důvodů ne
nepodobných těm, které motivovaly stoupence Donalda Trumpa. Také se řada z
nich rekrutovala z podobných sociálních skupin. Pochybuji ovšem, že by
většina hlavních evropských politiků náhle převlékla kabát a zaujala
xenofobní postoje. To by bylo zcela v rozporu s evropskými hodnotami,
zvláště se sociálnědemokratickými postoji v Evropě. Ovšem v zájmu
svého politického přežití se tito politici budou muset ihned vážně
zamyslet nad důvody, proč lidé podporují populistické přístupy, proč
sdílejí kritiku existujícího establishmentu, odsuzují obrovskou korupci,
nekompetentnost elit, nekontrolovatelnou moc bank apod.

Tedy proč lidé s velkými sympatiemi naslouchají hlasu těch, kteří
přišli do politiky s tím, že oni nejsou politiky a nemají s politickou
elitou nic společného, jako například Donald Trump nebo třeba i Andrej
Babiš. Řada z těchto hnutí na politické scéně zůstane a po čase se
svým způsobem zařadí do nového „mainstreamu“. S jejich argumentací a
oprávněnou kritikou je však nutné se vypořádat. Ti, kteří to budou
ignorovat nebo se domnívat, že jde jen o přechodný jev připomínající
Věci veřejné, politicky nepřežijí. Při obraně hodnot bude nutné
citlivě oddělovat zrna od plev, demagogii od věcných analýz, populistická
hesla od oprávněné kritiky.

Blíží se volby v Německu, ve Francii, v Rakousku. V kontextu Brexitu i
dalších událostí, do jaké míry může nastat situace, že kandidáty typu
Trumpa budou volit i lidé v Evropě? Mimochodem, v USA se objevily násilné
nepokoje v ulicích, protože spousta lidí nedokáže přijmout nového
prezidenta. Můžeme i něco podobného očekávat i u nás, když nemalá
část populace nenávidí Miloše Zemana?

Už jsem sdělil, že vítězství Trumpa povzbudí podobné kandidáty i v
Evropě. Úspěch mohou zaznamenat zvláště ti z nich, kteří jsou mediálně
zdatní, mají významné finanční zdroje a pohybují se v prostředí, kde
politická elita dogmaticky lpí na udržení status quo, na otřelých
frázích, na zprofanovaných tvářích, a kde již není schopna obnovit
přímou komunikaci s občany. Protesty proti novému prezidentovi v USA
včetně těch násilných, kterých je menšina, v čase utichnou. Lidé zatím
reagují na skutečnost, že poprvé v čele státu stane člověk, který
nešetřil vulgárními výroky a především urážkami žen, Hispánců,
černochů, homosexuálů a dalších menšin, což je pro mnohé nestravitelné
a dávají to najevo hesly jako „Trump není můj prezident“.

Jsem přesvědčen, že Trump po 20. lednu začne tyto výroky obrušovat a
uhlazovat. Uvidíme, zda svou rétoriku upraví i nově jmenovaný hlavní
poradce Stephen Bannon, dosud ředitel alternativního serveru Breitbart News,
který je veřejnosti známý svými antisemitskými a islamofobními útoky,
neskrývaným rasismem včetně jistých sympatií ke Ku-klux-klanu. Bannon
například souhlasí s obnovením kontaktů s Ruskem, ale jednat s ním chce
jen „z pozice síly“, což kdysi hlásal Ronald Reagan. Nedomnívám se, že
by se Bannon mohl významně změnit.

A Trump ho vtipně ve svém týmu balancuje novým personálním šéfem
Bílého domu Reincem Priebusem, předsedou Národního výboru Republikánské
strany, tedy toho stranického establishmentu, s nímž měl Trump dlouhodobě
otevřené spory. Priebus sám byl a je Trumpovi poměrně oddaný. Je však
jasné, že nesdílí Bannonův rasistický, zvláště antisemitský postoj.
Tahle snaha ve vlastním táboře vytvářet jistou rovnováhu mezi
soupeřícími jednotlivci či skupinami je metoda Trumpovi blízká z jeho
podnikání.

Změnou bude jistě i postoj k velkým globalizačním obchodním dohodám,
například k TTIP, která je sice výhodnější pro USA než pro Evropu, ale
Trump ji vnímá jako symbol globalizace, kterou odmítá. Řadě z nás TTIP
chybět nebude.

Trump vysílal poměrně pozitivní signály vůči Rusku, teď se vyjádřil i
k dění v Sýrii. Řada republikánů má ale k tomu naprosto jiné názory.
Jaký postoj převáží a jaký byste si přál, aby převážil? Mimochodem, v
Moldavsku a v Bulharsku teď vyhráli proruští kandidáti. A spousta lidí na
Ukrajině se bojí toho, že směr politiky USA bude spíš orientovaný na
vnitrostátní problémy USA a oni zůstanou napospas Rusku…

Již jsem zmínil Trumpův téměř okamžitý vstřícný telefonát Vladimiru
Putinovi. Domnívám se, že Trump si bude přát nekonfrontační vztah s
Ruskem, takový realistický „business as usual“, který preferoval
například Henry Kissinger. Trumpovi se sice nepodaří obnovit bipolární
svět, v němž by stejně chtěl hrát první housle, ale na jisté formě
spolupráce s Ruskem se bude moci shodnout. K řešení složité situace v
Sýrii by to nepochybně přispělo a lidé by již zbytečně neumírali. Pokud
se ptáte na mé preference, tak bych pochopitelně uvítal mírové a
diplomatické řešení, kdy by si lidé mohli zvolit vládu v demokratických
volbách pod kontrolou OSN i OBSE a kde by měly menšiny zaručeny základní
práva, a to včetně práva Kurdů na širokou autonomii. Pragmatik Trump k
tomu může přispět více než „jestřábí“ Clintonová.

Pro Donalda Trumpa nebude zahraniční politika nikdy osobní prioritou.
Nevrátí se sice k izolacionismu americké dávné minulosti, ale jeho hlavním
zájmem bude upravovat vnitrostátní uspořádání k obrazu svému a k
vlastnímu prospěchu. Pokud by se kyjevská vláda přestala orientovat na
americké jestřáby a začala by plnit minské dohody včetně práva
dnešních separatistických republik na významnou autonomii v rámci
zachování teritoriální integrity Ukrajiny, tak by se i Ukrajina mohla
dočkat mírového a pragmatického kompromisního řešení. Ani v Sýrii, ani
na Ukrajině neexistuje vojenské řešení.

A pragmatik Trump by mohl pochopit, že nelze zvrátit situaci na Krymu ani
vojensky, ani sankcemi. Sankce nakonec jen ubližují obyčejným občanům, ale
v žádném případě nemohou dotlačit autoritativní vůdce, jakým je
Vladimir Putin, ke změně politiky. Měli bychom se poučit i z historie
uplatňování sankcí, od Kuby třeba po Irán. A nakonec Rusko nepřestane
poukazovat na odtržení Kosova jako na neoddiskutovatelný precedens, na který
se odvolává i vyhlášení nezávislosti Krymu.

Trump razil heslo, že chce vrátit Americe její velikost. To samozřejmě
není originální nápad. Již Margaret Thatcherová razila heslo „Lets make
Britain Great again“. Na to dnes obdivně vzpomínají stoupenci Brexitu. A
čeká je zklamání. Uvidíme, zda „bílí muži“, kteří volili Trumpa ve
vzpouře proti chudobě, z pocitu ponížení, frustrace a bezmocnosti,
získají pocit jistého uspokojení jen z vědomí, že menšiny všeho druhu
na tom nebudou lépe a mnohé spíše dopadnou hůře. Na výsluní se však
nevyšplhají. To zůstane pevně v rukou elity bohatých, bankéřů z Wall
Streetu, manažerů nadnárodních korporací a jim podobných. Škoda že se
zatím nerýsuje nějaká pragmatická spolupráce stoupenců Bernieho Sanderse
s přívrženci Donalda Trumpa na vybraných a specifických faktorech
vnitrostátní politiky. Hranice mezi levicí a pravicí je nesmazatelná.
Principy sociálního státu či sociální spravedlnosti se nestanou denním
chlebem miliardářů, ale korupce by se mohla stát terčem mnohých.

V zahraniční politice jsem schopen s jistou dávkou mně blízkého optimismu
a s přivřením jednoho oka vidět světýlko na konci tunelu. Je jen mihotavé,
a pokud se naplní obavy z povzbuzení nahnědlých populistů, tak by mohlo
svítit jen některým.
