Důchodce, který celý život pracoval, má mizernou penzi. Je naštvaný,
když vidí Roma kasírovat každý měsíc desítky tisíc za celou rodinu,
zní z klubu Babiše

ROZHOVOR „Nedivte se, že důchodce, který celý život pracoval a který má
tak mizernou penzi, že mu nestačí na léky, jídlo a nájem, je naštvaný,
když vidí šéfa romské rodiny, který nedělá, jak. kasíruje každý
měsíc na sociálce desítky tisíc za celou rodinu, jež taky nepracuje,“
konstatuje k údajné rasové nevraživosti v „české kotlině“ poslanec za
ANO a bývalý novinář Stanislav Berkovec, který zároveň vzpomíná na
dětství a na své dobré cikánské kamarády. Vyvrací také fámy o tom, že
Češi jsou ve většině případů xenofobní, a uvádí jako příklad
přijetí tisíců Jugoslávců za balkánské války. „Spočítal už někdo,
kolik set mrtvých včetně dětí mají na svědomí teroristé?! Když vám
někdo zastřelí puberťáka na diskotéce, tak vám kecy o multikulturní
společnosti znějí asi tak, jako staccato z kalašnikova,“ dodává ještě
někdejší televizní redaktor k bezbřehému liberalismu.

Pořadatelé ankety Český slavík tvrdí, že skupina Ortel porušila pravidla
fair play a proto jí započítali hlasy z loňska. I tak Ortel obsadil druhé
místo mezi skupinami a v kategorii zpěváků se Tomáš Ortel umístil na
třetí příčce. Ovšem, už samotný fakt, že vzali kapele hlasy, nahrává
diskusím o tom, že pokud by byly sečteny správně, Ortel mohl anketu klidně
vyhrát. Jak si vysvětlujete takový zájem právě o Ortel, tedy o skupinu,
kterou dost kritiků často nazývá kapelou minimálně kontroverzní? Jde o
vyjádření vůle lidí, kteří jsou nespokojení například s migrační
politikou EU? Čím mohli vlastně tak zaujmout?

Každý umělec má právo na svůj názor, na svůj osobitý „sound“, na
své písně, obrazy, na svůj pohled na svět. Hranice, kde končí jeho
umělecká svoboda, jsou určitě dál, než si člověk bez fantazie a nadání
umí představit. Ovšem hranice, kde končí jeho svoboda, končí tam, kde u
ostatních lidí – tam, kde ohrožují a narušují svobodu toho druhého. To
se občas pere mezi sebou. Jednak se umělcům – zejména těm oblíbeným –
více toleruje. Na druhé straně jsou více pod drobnohledem.

Prostě umělec to nemá jednoduché, a je to kromě talentu i poctivá dřina.
Tenhle rub mince lidé na nasvíceném jevišti nevidí. A jediným spolehlivým
měřítkem mixu té práce, talentu a taky notné dávky štěstí je to, jak
to lidé přijmou. Můžete si klást spousty otázek proč, ale nikdy to
neodhadnete a nezkalkulujete. Měl jsem spoustu úspěšných kolegů v rádiu,
kteří měli logopedické vady. Znal jsem spoustu zpěváků, kteří takzvaně
reagovali na reflexe doby, a lidi je prostě nebrali. Musí tam být ještě
něco, cosi, nevím co to je, nějaké osobní či jiné kouzlo – prostě
něco, co ty lidi osloví. No a Ortel to prostě pro někoho má. Neřeš,
nepřepínej.

Nepřipomíná vám výše uvedený postup ze strany pořádající agentury
Českého slavíka – Musica Bohemica – podobnou situaci jako v roce 1975,
kdy se rozhodli brněnští recesisté kolem Františka Kocourka udělat
Zlatého slavíka ze svého kolegy Rudyho Kovandy, aby to nebyl jen pořád
dokola Karel Gott? Jinými slovy, nezachovala se zmíněná pořádající
agentura stejně hloupě jako tehdy normalizační kulturní orgány?

Jo, trošku mi to připomíná zážitky z mládí. Hrál jsem skoro dvě sezony
s pražským divadlem Dostavník. V osmdesátých letech minulého století to
bylo v Praze velmi populární divadlo. Rejpalo vtipně do režimu, hrálo
autorské hry autora Krhůtské kroniky Ervína Hrycha – například Dívčí
válku a další. Hráli jsme v Baráčnické rychtě a v Malostranské besedě.
To divadlo v podstatě skončilo tak, že jednoho rána odvezli frontmeny
divadla do Bartolomějské na výslech. Pak se divadlo díky tomu zásahu StB
rozhádalo, rozdělilo a nakonec i částečně rozpadlo. No a mně to velmi
připomíná tehdejší přehrávky u příslušných agentur pod dohledem
všech těch odborů kultury a dalších orgánů. Někdo potom směl jezdit za
hranice, někdo nesměl koncertovat ani v okresním městě. Vadí mi to, jo,
vadí. Stejně jako Kabátům. Je to nefér.

Po sněmovních volbách neutichají nářky na téma, že jsme si pustili do
Poslanecké sněmovny fašisty, xenofoby, hulváty, rasisty atd. Podle bývalé
diplomatky Magdy Vášáryové mají voliči v hlavách zmatek. Češi prý
volili tentokrát jinak, než bylo zvykem. Paní Vašáryová pak například
uvedla pro časopis Finmag, že je na pováženou, když vítězí ti, kteří
jen křičí, ale i tak si musí česká společnost umět poradit i s takovými
extrémními situacemi. Jedno z řešení tohoto stavu vidí bývalý poslanec
Ivan Gabal v prezidentské volbě. „Můžeme tak korigovat, že jsme si
pustili neonacisty do Sněmovny,“ zmínil pro DVTV. Poučení bychom si měli
prý vzít ze Slovenska, kde klima k porozumění nasměroval Andrej Kiska. Do
jaké míry je Česká republika skutečně ohrožena xenofobními tendencemi? A
lze situaci vyvážit právě volbou prezidenta, tedy pokud je, podle vás,
potřeba vůbec měnit atmosféru ve společnosti?

Já si vůbec nemyslím, že my, Češi, jsme rasisti, fašisti nebo že máme
xenofobní sklony. V Rakousku-Uhersku žilo tolik národů a národností a
stát fungoval. Znám to ještě z dědova vyprávění i z historie – vůbec
si nemyslím, že to byl tak zlý „žalář národů“. V první republice
bylo taky veselo – Rusíni, Slováci, Maďaři, Němci, Poláci... Zažili
jsme fašismus, židé zažili rasismus a pamětníci stále ještě žijí.
Vystudovaly u nás celé generace „Mirečků“ (viz „Jak básníci...“).
Já mám prima kamaráda ze Zambie, který u nás vystudoval na rotariánské
stipendium, Stanleye Siankumbu Kadantu. Občas si spolu zazpíváme, něco jsme
i natáčeli v rádiu. Chodil s námi ve Slaném koledovat jako „černej vzadu“,
měli jsme ho na dětské mikulášské v Černochově a on se u cedule
Černochov mohl potrhat smíchy.

Při živelních katastrofách všude ve světě jsme vždycky pomáhali a
dokázali jsme při sbírkách sehnat hodně peněz. Při exodu uprchlíků v
době jugoslávské války jsme přijali desetitisíce uprchlíků, pomáhali
jsme i v místě konfliktů. Ale nedivte se, že se lidé bojí toho, co
odstartovalo bezhlavé přijímání tzv. uprchlíků ze severní Afriky a ze
Středního východu. Spočítal už někdo, kolik set mrtvých včetně dětí
mají na svědomí teroristé, kteří s tím nepochybně souvisejí!? Když
vám někdo zastřelí puberťáka na diskotéce, tak vám kecy o multikulturní
společnosti a pomoci bližním znějí asi tak, jako staccato z kalašnikova.

Za to, jaká je naše společnost, zodpovídá svým malým dílem každý z
nás. Nemůže to přece vyřešit volba prezidenta, byť je tato volba výrazem
jisté většiny voličů. Mám pocit, že v nás pořád je takový ten
alibismus z minulosti – ať rozhodnou „voni nahoře“. „Voni“ za to
můžou, my nic, my muzikanti. Kdo jsou to „voni“? Jsme to i my!

Prezident Miloš Zeman bývá označován jako státník, který společnost
rozděluje, podporuje netoleranci a eskaluje strach. „Jestliže si v této
situaci zvolíme do čela státu politika, který nás bude rozdělovat nebo
bude vyvolávat strach, tak budeme žít ve strachu, část lidí v ponížení,
někdo bude utíkat za hranice,“ obává se Ivan Gabal. Co říci k těmto
úvahám? Je někdo mezi devíti prezidentskými kandidáty, u kterého bychom
tyto obavy mít nemuseli? A jsou vůbec opodstatněné?

Neznám nikoho, kdo by žil v ponížení, strachu nebo utíkal za hranice
kvůli nějakému politikovi. Ale znám spousty lidí, kteří kvůli politikům
přišli o práci, pak o dům, byt, rodinu, důstojnost a skončili jako
bezdomovci v ponížení.

Staly se některé nepříjemné záležitosti, zavánějící rasismem.
Tajemník klubu SPD Staník měl ve Sněmovně říci, že „Židi a buzeranti
patří do plynu“. V Praze byl zmlácen a ponížen černoch. A děti v
Teplicích čelily nenávistným výlevům za to, že na jejich školním fotu
byly arabské a romské tváře. Jde o projevy nemocné společnosti, za které
mohou třeba ti, co brojili proti imigraci? Do jaké míry tyto tendence ve
společnosti posílily uplynulé volby? Jsou to jednotlivosti, nebo už symptomy
nemocné společnosti? A je důvod přistoupit k nějaké regulaci sociálních
sítí nebo zpřísnit pravidla toho, co se smí a nesmí říkat v této zemi?

Určitě bych neházel do jednoho pytle volby a projevy nenávisti vůči
cizincům. A jestliže se takto společnost chová, nakazili jsme ji my sami.
Já jsem vyrůstal a kamarádil ve Slaném s cikány, prosím neopravujte to
slovo, je stále ještě ve slovníku spisovné češtiny – s Robertem
Zubákem, Bertíkem Gyrgou... Jejich rodiče normálně pracovali, naše mámy
se znaly. Nikdo nedostával prachy zadarmo – jen proto, že je Romák. Známe
se doteď a nemáme z toho problém. Dnes je to jinak. Nedivte se, že důchodce,
který celý život pracoval a který má tak mizernou penzi, že mu nestačí
na léky, jídlo a nájem, je naštvaný, když vidí šéfa romské rodiny,
který nepracuje, jak kasíruje každý měsíc na sociálce desítky tisíc za
celou rodinu, jež taky nepracuje. Dnes už druhou, třetí generaci.

Nedivte se, že Teplice, které hrdě prohlašovaly, že nepotřebují evropské
dotace, protože dostávaly od arabských přistěhovalců slušné peníze,
naštvaly své obyvatele, pro které „díky“ chování těchto lidí už
město není tak bezpečné a čisté. Samozřejmě, že to není tak
jednoduché a doslova černobílé. Ale tohle normálním lidem prostě vadí.
Ale ti neposílají nikoho do plynu, to je pochopitelně extrém.

A regulace? Nerad bych se dočkal zase toho, že moje výtvarné plakáty
strhávali příslušníci VB po celém okrese. Už teď to v některých
médiích smrdí tím, čemu se za bolševika říkalo „osobní odpovědnost
šéfredaktorů“. To bylo ještě horší než cenzura za Rakouska-Uherska. To
byla malá česká předposranost. Proto to smrdí.

Prezident Miloš Zeman odjel do Ruska a web ruské armádní televize Zvezda
hned na začátek návštěvy napsal, že Československo by mělo být
vděčné za sovětskou invazi v roce 1968. Prezident Zeman prohlásil, že jde
o urážku českého národa. Někteří ocenili jeho zásadní reakci, jiní
říkají, že Rusové vše zaranžovali. Mohlo to tak být? Jaký postoj bychom
měli nyní zastávat vůči Rusům?

Nezastávám takové konspirační teorie o tom, že někdo tohle zaranžoval.
Uvědomte si, že v roce 1968 o tom v SSSR nic nevěděli a tato generační
setrvačnost může trvat dodnes. Natočili jsme v roce 1990 v Moskvě s Janou
Klusákovou, excelentní novinářkou a dámou, která Rusko zná, rozhlasovou
reportáž o „Sedmi statečných“ – o těch, kteří v srpnu 1968
demonstrovali na Rudém náměstí proti invazi v ČSSR. Končili pak ve
vězení, v blázinci... byla to jejich velká občanská statečnost. Ale to
byli osobnosti, intelektuálové, lidé, kteří měli informace, velkou
morální sílu. Bylo to tak šílené, že někdo by klidně mohl říci, že
to bylo zaranžováno. Nebylo. Já s nimi mluvil, to byly obrovsky silné a
kruté autentické prožitky. Dostali jsme za to rozhlasovou cenu. Zajímalo by
mě, jestli ta reportáž ještě je v archivech Českého rozhlasu...

Co se týká Bruselu, přicházejí zprávy o tom, že se chystá zásadní
revize dosavadních dublinských pravidel, podle kterých musí příchozí
pořádat o ochranu v první členské zemi EU, do které vstoupil. Současný
systém by byl nahrazen trvalým a povinným přerozdělováním migrantů, bez
jakékoliv horní hranice. Jaký postoj k tomu zaujmout??

Řeknu vám, že by mě docela zajímalo, co všechno náš současný pan
premiér podepsal v zahraničí v poslední době. Třeba v Lucembursku!

Pokud se jedná o sestavování české vlády, tak situace se vyvinula tím
způsobem, že Andrej Babiš se snaží vytvořit menšinový kabinet a v
Poslanecké sněmovně se vytvořila tichá koalice ANO, KSČM a SPD. Pravice
tvrdí, že je tím prý ohrožena demokracie. Jak lze vůbec zhodnotit
nynější postup Andreje Babiše v této záležitosti?

Jednoduše! Plní to, co slíbil voličům. Protože zároveň ví, co jim
určitě neslíbil – obstrukce s ustavením nové Poslanecké sněmovny, kecy
místo práce, rozpočtové provizorium... Zatímco se tohle všechno ve
Sněmovně děje nebo se k tomu schyluje, bůhví o čem se díky nefunkčnosti
tohoto orgánu jedná někde jinde v zahraničí. Jak už je to v naší milé
malé zemi zvykem – o nás bez nás. Pan Andrej Babiš chce pracovat a naplnit
to, k čemu mu dali voliči mandát. Voliči měli v demokratických volbách na
vybranou. Andrej Babiš díky reakcím některých politických stran ve
Sněmovně na vybranou nemá.
