Hollande, máš měkké koule. Jsi vyřízený. Francie stojí na prahu exploze

„Hollande, jsi vyřízený, mládež je v ulicích!“ křičeli minulý
týden studenti. Může za to jen reforma zákoníku práce? Za vzpourou, jež
vyhřezla minulý týden, stojí také frakce blízká bývalé první
socialistické tajemnici Martině Aubryové. Hollande má podle ní „měkké
koule“. Už dnes se hraje o přežití současné vlády, analyzuje pro
ParlamentníListy.cz publicista Josef Brož.

Na půl milionů Francouzů demonstrovalo po celé zemi v polovině týdne na
výzvu odborářů, studentů a dalších organizací proti reformě pracovního
zákona. Bylo to oficiálně poprvé od vyhlášení prodlouženého
výjimečného stavu. Snad dvacítka měst se zvedla k masivnímu protestu.
Nejvíce manifestujícíh viděla Paříž: 100 000, ale i další města
zaznamenala vysoké počty; Lyon 10 000, Bordeaux: 15 000, Nantes: 15 000,
Rennes: 10 000 a Toulouse: 20 000 manifestantů.

Ozývají se stále silněji hlasy, že Francie stojí na prahu sociální
exploze. Tento týden jsou očekávány další demonstrace, jež mají
vyvrcholit koncem měsíce. Dějiny takových protestů mluví jasně: ve hře
je přežití současné socialistické vlády!

Kameny, slzný plyn, interpelace. Situace připomínala vyhlášení občanské
války. Jenom v Paříži na výzvy odborářů ze CGT, FO a dvacítky
studentských organizací, mezi nimiž nechyběly zásadní UNEF, ale ani FAGE,
Fidl, UNL a SGL, pochodovaly mezi náměstími Republiky a Nation hned tři
průvody na velkých bulvárech. Jejich počet podle organizátorů dosáhl 100
000 účastníků. Na plakátech stálo: „Ne bídě pro mladé!“ a
náměstím šel od úst k ústům slogan: „Hollande, jsi vyřízený,
mládež je v ulicích!“

Republikánská opozice si mne ruce. Ozývají se výroky, které ohlašují
konec vlády, nejen té premiéra Manuela Vallse, ale i konec prezidenta
Françoise Hollanda. Jeho mandát má vypršet oficiálně na jaře příštího
roku. Důvody k nespokojenosti ale vyjadřují zejména na „levici levice“.
Odtud se každopádně ozývá zatím největší hluk. A šeptá se v
zákulisí: „Hollande má měkké koule.“ To měla říct Martine Aubryová
(samozřejmě „off“- mimo záznam) ještě v době, kdy jako bývalá první
tajemnice usilovala o kandidaturu na prezidenta v socialistických primárkách.

Bývalý pravicový premiér Jean-Pierre Raffarin ohlásil na Hollandovu adresu
v ranním interview Europe 1: „Nevidím žádného pilota v letadle!“ Na tom
se shoduje i s bývalým prezidentem a horkým kandidátem na repete v
Elysejském paláci Nicolasem Sarkozym. I když on, Raffarin, dává nyní
přednost kandidátu Alainu Juppému. Sarkozy ve velkém rozhovoru pro list Le
Monde v minulém týdnu pravil: „Je tu nálada konce vlády.“ A k tématu
reformy pracovního zákona sarkasticky dodal: „V nejlepším případě hora
poradí myš.“

Prodloužení výjimečného stavu, snaha o změnu ústavy, v níž by bylo
zakotveno explicitně „zbavení občanství“ v případě terorismu (návrh
historicky z arzenálu krajní pravice), a nakonec liberální reforma
zákoníku práce, jež není nikomu po chuti... Takto vládnou socialisté?
Vláda, na jejímž čele stojí stále socialisté, kteří ovšem pochybují o
samotném termínu, totiž premiér Manuel Valls a ministr hospodářství
Emmanuel Macron tvrdí, že Francie potřebuje reformu. A tvrdí to již dva
roky...

Ale jakou reformu? Prosadí nynější vláda reformu na hřbetě vlastní
strany s podporou opozice? Nebo dojde znovu na sílu gaullistického paragrafu
49-3 (tj. bez potřebné věšiny)? Kdo tím chce otevřít nedůvěru vládě?
Má dnes vláda svých 289 hlasů (a většinu)?

Vzpoura politicky bezmocných?

Nespokojených je mnoho. Hlavním hybatelem odporu proti reformě zákoníku
práce, kterou na svých bedrech nese ministryně práce Myriam El Khomri, jsou
ovšem studentské odbory, respektive Národní svaz francouzských studentů (UNEF).

Všechno to začalo peticí on-line s názvem: „Zákoník práce, ne děkuji“.
Ta dosáhla 8. března – v podvečer manifestace o den později –
závratných 1,2 milionu podpisů. Za ní stojí, upozorňuje
liberálně-levicový večerník Le Monde, převážně bývalí lídři
studentských odborů Caroline De Haasová a Arnauld Champremier-Trigano. Oba
mají za sebou zkušenost z odborů, ale překvapivě i z komunikace ve
vládních pozicích.

Feministka Caroline De Haasová, zakladatelka organizace Osez le féminisme!,
byla členkou kabinetu ministryně Najat Valaudové-Belkacemové v roce 2012,
když tato měla na starosti ženská práva. V minulosti již zažila protesty
proti reformě pracovního zákona pro mladé, (tzv. smlouvy prvního
zaměstnání, CPE), na níž v roce 2006, kdy byla tajemnicí UNEF, vyhořel
premiér Dominique de Villepin. Bývalý místopředseda UNEF Arnauld
Champremier-Trigano stál na čele vzpoury proti reformě důchodů z 90. let,
kterou hodlal pro změnu v roce 1995 prosadit tehdejší premiér Alain Juppé.
Později byl Champremier-Trigano šéfem prezidentské kampaně krajně
levicového kndidáta Jeana-Luca Mélenchona, naposledy pak poradcem Emmanuelle
Cosseové, nynější ekologické ministryně ve Vallsově vládě.

Mezi přímými podporovateli akce, jež získala velmi široký ohlas ve
veřejnosti, jsou i dva další významní aktéři: socialistický poslanec
Pouria Amirshahi a Bruno Julliard, poradce Martine Aubryové, nynější
starostky města Lille. Oba byli na čele UNEF: Amirshahi v letech 1994–1998,
Julliard v letech 2000–2007. Aubryová, jež v poslední době ostře
vystupuje proti vládě i vládnímu projektu zákoníku práce, má své
vlastní důvody. Říkávalo se jí kdysi Madame 35 hodin...

Koncem května vydala starostka Aubryová prohlášení, které podepsali kromě
ní a Julliarda i další politici i univerzitní osobnosti, mezi nimi
například bývalý europoslanec za evropské zelené Daniel-Cohn Bendit,
genetik Axel Kahn, předsedkyně mladých evropských socialistů Laura
Slimaniová nebo sociolog Michel Wieviorka, jenž při své návštěvě Prahy
krátce poté řekl bez obalu: „Martine Aubryová se rozhodla rozbít barák!“
V rozhovoru pro ranní interview rádia Europe 1 neskrýval motivaci ani
poslanec Amirshahi, který již počátkem měsíce ohlásil demonstrativní
odchod z politiky: „Pokud by tato vláda chtěla odejít, vůbec bych si
nestěžoval!“

Vypadá to na první pohled jako „vzpoura politicky bezmocných“. Poslanec
Amirshahi, podobně jako osatní na levici, kteří „rozbíjejí barák“,
tvrdí, že „Hollande zradil Hollanda“. Ve svém programu, jenž kladl
důraz na mládež snad nejvíce, byla řeč i o nezaměstanosti. Ta ale
neklesá, růst stagnuje, a prekarita mladých na trhu práce dosahuje 30 %. A v
novém zákoně se podle mnoha vyjádření vychází vstříct zejména
zaměstnavatelům na úkor zaměstanců.

Hra o čas a kupecké počty

Zákon měl jít původně do rady ministrů minulý týden. Vzpoura, stávky a
hrozicí demonstrace přiměly vládu, aby zatím ustoupila – o krok a o
týdny (na konec měsíce). Éric Woerth, bývalý ministr práce v Sarkozyho
éře, s laškovným úsměvem tvrdí, že jde o „dobrý pravicový zákon“,
nikdo zatím ale neviděl více než první náznaky zákona. Nedostatek v
komunikaci, nebo snad snaha pustit jen vzduch či nějaký první balónek? I
Sarkozy se tím baví, když se ho ptají, zda jeho republikáni zákon
podpoří: „Tak rád bych vám odpověděl, ale nejprve bych potřeboval znát
reformu v její konečné verzi. Text se již několikrát změnil, aniž by byl
přijat radou ministrů. Socialistická strana je hluboce rozdělena a François
Hollande u toho rozdělení jen pasivně asistuje.“ I Sarkozy ale nakonec ví,
že odvahu k takové změně on sám neměl. „Nikdy jsem neměl snahu
dokazovat, že jsem všeho dosáhl. Kdybych si to myslel, nesnažil bych se,
abych byl kandidátem na své následnictví ,“ dodává v rozhovoru.

Nezrušil ani tak flagrantní zákon spjatý s levicí, jakým byl „zákon o
35 hodinách“ týdně. Jeho dávná předkladatelka Martine Aubryová se nyní
oprávněně obává, že ho zruší sami socialisté. Tak daleko to ale zatím
nejde, i když se kolem toho kroužilo při prosazování Macronova zákona,
pojmenovaném po ministru právě před rokem.

Jaké jsou hlavní nedostatky nového zákona? Každý si něco myslí. Hraje se
ale hlavně o čas. Ve hře je mnoho aktérů, jejichž připomínky mají být
„zapracovány“. V tomto duchu mluvil minulý pátek při setkání se
studenty v Matignonském paláci premiér Valls. Vypadá to opravdu jen jako
prázdný manévr, když Valls tvrdí, že hodlá „korigovat, upravovat,
změnit, co se změnit má, odstranit mnohé dvojznačnosti a odpovědět na
otázky nejen zaměstaneckým organizacím, odborům a mládeži, ale v obecné
rovině celé společnosti“. Právě pro mnohé nejasnosti kritizují návrh
snad všichni.

Ekonom Jacques Attali, bývalé socialistické páže éry Françoise
Mitterranda, o jehož radu jako experta usiloval i prezident Sarkozy, ten Attali,
jehož vždy měli mnozí za liberála, míní v levicovém listu Libération,
že největším nedostatkem návrhu zákona je jeho, považte: „ultraliberálnost
a rozkolísanost“, snaha „sabotovat flexiblitu“ tím, že ji za každou
cenu prosazuje. V zákonných návrzích se objevuje snaha o prodloužení
pracovní doby, výjimky ze statutu 35 hodin týdně, snižování odškodného,
odstupného... a další „drobnosti“. Generální sekretáž odborů CGT
Philippe Martinez, jenž proti zákonu brojí nejvíce, se domnívá, že ho
napsali přímo zaměstnavatelé. Co si o něm myslí? „Jen to nejhorší...“
tvrdí v Libération. „Vláda pokračuje stejným způsobem jako ta
předchozí. A co to přináší? Máme nyní šest milionů nezaměstaných,“
hřímá varovně pod knírem.

V jednom z mála posledních rozhovorů, v nichž se prezident Hollande – o
jehož ženách nebylo mimochodem dlouho nic slyšet – k tématu vyjádřil,
byly odpovědi pro veřejnoprávní rádio France Inter. „To, co se počítá,“
řekl. , „není ani tolik, zda jde o zákon levicový, nebo pravicový....
Mám čtrnáct měsíců do konce svého mandátu a nejsem tady od toho, abych
hledal pro někoho nevím jakou libůstku, ale abych jednal... Zaměstnavatelé
firem ode mne chtějí přizpůsobení poměrům a já nevidím důvod, abych
jim to nedal,“ přiznal a dodal měkce soucitněji v hlase: „Doufám, že to
podpoří vznik tolik žádaných pracovních míst.“

Zvítězí kupecké počty, nebo ideologie? Padne vláda? Kolik bude
protestujících ve francouzských ulicích příště?
