Jarek Nohavica: Nenechme si vzít, co jsme zdědili od pradědů, dědů a otců

O písni „Arab mi šahá na babu“ mimo jiné pohovořil reportér Tomáš
Poláček s jejím autorem Jarkem Nohavicou. Ochutnávku rozhovoru z nového
čísla Reportér Magazínu zveřejnil na svém facebookovém profilu.

„Arab mi šahá na babu, já mu snad oči vydlabu. Zabiju toho Barabu, Alibabu
ze Sýrie,“ zpívá Nohavica v písni.

Celou píseň najdete ZDE.

„Víš, jak to vzniklo? Trochu hraju na basovou kytaru a chtěl jsem se
naučit geniální melodii z filmu Muž a žena. Poprosil jsem Roberta (harmonikář
Kuśmierski), ať mi ukáže jak na to, pak jsem se dva dny učil, což mi
nakonec bylo líto nevyužít, tak jsem si k tomu složil takovou legraci, aby
to pěkně znělo,“ uvedl Nohavica k písni.

Návštěvníci koncertů podle něj přijímali píseň úplně jinak než pak
ti hlasití soudci. „Protože já na konci vždycky řekl: Teď poprosím
Roberta, ať nám zahraje se vší úctou k obětem násilí v Paříži, ale
taky v Londýně nebo v Německu, slavný valčík Pod střechami Paříže,
abychom si připomněli, že je Paříž naše – nenechejme si vzít Paříž.
Robert spustil a všichni pochopili, o co nám jde. O to připomenutí: nenechme
si ledabyle vzít všechno, co jsme zdědili od pradědů, dědů a otců,“
řekl Nohavica.

„Tohle vysvětlení ti u soudců spíš uškodí,“ měl mu na to říct
Poláček. „Jen ať si myslí, co chtějí. Já s tebou mluvím upřímně a
oni naštěstí nemají pušky v ruce,“ uzavřel Nohavica.

Celý příspěvek Tomáše Poláčka:

Pod statusem o Nohavicovi se objevila otázka na píseň Arab mi šahá na babu
– a ano, i o ní jsme v Dublinu mluvili. Dám sem jenom kousek, protože
zrovna tohle v pondělím článku rozebereme:

... Pak mluvíme o čemsi úplně jiném, ale pro Nohavicu to je zřejmě
nedořešené téma, a tak se k písničce o Arabovi překvapivě vrátí: „Víš,
jak to vzniklo? Trochu hraju na basovou kytaru a chtěl jsem se naučit
geniální melodii z filmu Muž a žena. Poprosil jsem Roberta (harmonikář
Kuśmierski), ať mi ukáže jak na to, pak se dva dny učil, což mi nakonec
bylo líto nevyužít, tak jsem si k tomu složil takovou legraci, aby to
pěkně znělo. A návštěvníci koncertů přijímali píseň úplně jinak
než pak ti hlasití soudci, protože já na konci vždycky řekl: Teď
poprosím Roberta, ať nám zahraje se vší úctou k obětem násilí v
Paříži, ale taky v Londýně nebo v Německu, slavný valčík Pod střechami
Paříže, abychom si připomněli, že je Paříž naše – nenechejme si
vzít Paříž. Robert spustil a všichni pochopili, o co nám jde. O to
připomenutí: nenechme si ledabyle vzít všechno, co jsme zdědili od
pradědů, dědů a otců.“ Přeruším ho: „Tohle vysvětlení ti u soudců
spíš uškodí.“ A Jarek: „Jen ať si myslí, co chtějí. Já s tebou
mluvím upřímně a oni naštěstí nemají pušky v ruce.“
