Politická a mediální elita nemá na práci nic jiného, než si vyřizovat
účty. A kolem se možná rozehrává něco mnohem většího, varoval Petr
Robejšek při besedě s Cílkem

REPORTÁŽ Na Mendelově univerzitě v Brně se uskutečnila debata s
politologem Petrem Robejškem a geologem a filosofem Václavem Cílkem. Vedle
rozruchu, který byl spojen s letošními oslavami 28. října, se oba akademici
bavili o společenských rizicích, o rozdílech mezi politickými hrátkami a
skutečnými problémy a o časté absenci kritického myšlení ve
společenské diskuzi.

V úvodu Václav Cílek vymezil jeden okruh diskuzních témat jako hledání
smyslu státních symbolů a hledání identity. Vyšel přitom z dění kolem
výročí založení Československa a udělování letošních státních
vyznamenání. Upozornil na to, že je pozoruhodné, že v debatách zaznamenal,
že mnohem větším tématem než zásluhy a práce vyznamenaných je
akcentováno to, zda ocenění přijmou nebo nepřijmou z rukou Miloše Zemana.
Zastavil se také u celkové situace kolem Jiřího Bradyho a konstatoval, že
„jedna šaškárna byla kolem toho, že pan Brady nedostal vyznamenání,
druhá šaškárna je, že jich dostal příliš“, a že se stal loutkou mezi
znesvářenými stranami. Taková polarizace ale není podle Cílka českým
specifikem a něco podobného můžeme pozorovat v předvolební kampani v USA.

Petr Robejšek uvedl, že pokud jde o jeho vlastní ocenění, nikdy pro něj
nebylo otázkou volby, zda vyznamenání z rukou prezidenta přijme nebo ne. „Národy
přežívají díky svým institucím a do těch institucí lidé přicházejí
a odcházejí z nich,. ale ta instituce je každému, kdo se k národu počítá,
svatá,“ řekl Robejšek a dodal, že vyznamenání vnímal jako velkou poctu
a ocenění snahy za čtvrtstoletí práce, kterou by popsal jako „snahu
zachraňovat mozky před mainstreamovým myšlením“. Z reakcí lidí, kteří
mu po vyznamenání píší, Robejšek vidí, že tato snaha má výsledky.
Uvedl také, že politika je pro něj dnes všudypřítomná, a dění kolem 28.
října v Česku vnímá jako malý experiment pozorovaný „in vitro“. „Je
to ukázka toho, jak se lidé v politickém ringu chovají, přičemž velmi
přesně vnímám, co bylo za chováním jednotlivých aktérů skryto,“ řekl
Petr Robejšek. V jednání Hradu vidí prosazování prezidentových zájmů,
na tom ale není podle Robejška nic zavrženíhodného, protože i prezidenti
Klaus a Havel sledovali své zájmy, když udělovali vyznamenání. „Pro mě
to byla pěkná studie, ale v první řadě velká pocta, protože přišla z
instituce, která je tisíciletá, a zrovna tak je to pocta proto, že její
echo přišlo z nitra tohoto národa,“ uvedl Petr Robejšek.

Největší výzvou je rostoucí chaos

Dalším tématem byla otázka bezpečí. Podle Robejška je to jeden z
klíčových problémů současnosti i budoucnosti, přičemž úlohou politiků
bude společnost spojovat k řešení toho, co znamená největší výzvu –
rostoucí chaos. „Představte si, když se v bytě tři, šest nebo třeba
osmnáct dní neuklidí. Váš svět se rozkládá a stává se nevhodným pro
život. Když tento stav převedeme na situaci národů a zapojíme spoustu
rušivých vlivů, národy jsou pak vystaveny spoustě nebezpečí, o nichž
vědí a ještě většímu množství nebezpečí, o nichž nevědí,“
přiblížil představu chaosu Petr Robejšek.

Lidé se přitom nemohou spolehnout na elity, protože ty hájí jen své
bezprostřední zájmy – politická elita udržení moci, ekonomická elita
krátkodobý profit. K tomu navíc podle politologa přistupuje fenomén
entropie, kdy se systémy rozpadají z přirozených důvodů. „Když se
staráme o nedůležité věci, tudíž o špatné věci a špatně, zvyšujeme
entropii. A to jsme ještě stále na úrovni, kdy se ještě ani nebojuje.
Armády ale v určitém okamžiku do toho procesu vstupují a problémy z
civilního rozměru dostávají rozměr vojenský,“ uvedl Petr Robejšek.
Příkladem takového problému je současná migrace, s níž si západní
společnosti nevědí rady a přechází to do například zástupných válek.

V souvislosti s globálními riziky kritizoval i českou politickou kulturu. „Politická
a mediální elita dnes nemá na práci nic jiného než si vyřizovat účty,
prezident si hraje svoje hry, a mezitím se kolem možná rozehrává něco
mnohem většího, a tím je zásadní rivalita, která začíná být
virulentní v bezpečnostně politickém rozměru mezi Ruskem a USA. V tomto
světle jsou naše hrátky naprosto směšné,“ konstatoval Petr Robejšek.
„Ne, že bychom mohli něco příliš dělat, kdybychom ty hrátky nehráli,
ale aspoň bychom se mohli na tyto věci soustředit a snažit se udělat něco
z toho mála, co může malý národ udělat, tedy hledat svou jednotu a
nerozpolcovat se,“ varoval politolog.

Popsat věci takové, jaké jsou

Václav Cílek se věnoval pojmu resilience, kterou vnímá jako schopnost
přežívat v široké škále podmínek. Od 90. let se o resilienci mluví v
souvislosti s globálním oteplováním a v poslední době je resilience
vnímána jako jedna z aktivit současné společnosti. „Resilience se
začíná zpracovávat pro různé oblasti lidské činnosti – na úrovni
národní resilience v tom smyslu, že víme, kdo jsme a kým bychom chtěli
být. Pro začátek stačí i vágní představa, že jsme Češi a Moravané a
že chceme žít ve slušném a čistém státu. Pokračuje to vzděláváním,
kde jde zejména o kritické myšlení. Kritické myšlení se totiž jednak
vytrácí, jednak je stále složitější právě pro mnohost různých zdrojů
a pro mnohost klamavých manipulací,“ uvedl Václav Cílek. Resilience podle
něj pokračuje ke zdrojům energie, vody, ... Další typy resilience se
týkají obrany; Cílek upozornil, že v současnosti nejsme schopni ochránit
vlastní hranice.

Podle Petra Robejška je velký problém v tom, že nepřesně definujeme věci
a nepřesné definice jsou příčinou chaosu. Politolog tezi doplnil
porovnáním pojmů efektivity a eficience, které se zaměňují, Eficience je
vztažená jen k ekonomice, je to snaha dosáhnout cíle co nejlevněji, vedle
toho efektivita preferuje dosažení cíle a náklady jsou druhořadé. „Tragédie
doby příznačná pro. moderní západní civilizace, a tedy i pro nás, je v
tom, že jsme do té míry ekonomizovaní, že se snažíme úplně všechno
dělat co nejlevnější – kulturu, školství, studium nebo třeba citované
vědecké texty, které vyrábíme jen proto, abychom byli citováni, ale pro
společnost jsou irelevantní. Ve skutečnosti by mělo jít o efektivitu –
tedy přestat ve všech ohledech jen počítat, ale místo toho přemýšlet, co
je účelné. A když zjistíme, že někde chybějí peníze, logicky si říct,
že pokud budeme vše dělat eficientně, nevyjde nic a kopeme si vlastní hrob,“
uvedl Robejšek, podle nějž je důležité se soustředit na několik
klíčových témat a do nich investovat, a získat tak šanci stabilizovat
systém. Příkladem je třeba komplex problémů kolem migrace v Evropě, kde
klíčová je ochrana hranic. „Nejde o to věci pojmenovat tak, jak bychom si
je přáli vidět a aby vypadaly hezky, ale snažit se je popsat takové, jaké
jsou, smířit se s tím, že vizionářské cíle nejsou dosažitelné a najít
úroveň, která je dosažitelná,“ řekl v Brně Petr Robejšek.
