Zdemolované domy, exkrementy, děti bez rodičů. Ale i vykořisťování
místních. Podívejte se na dnešní Varnsdorf

ČESKÉ HOSPODÁŘSTVÍ Stojím mezi čtyřmi panelovými domy ve Varnsdorfu,
pozůstatku dělnictva socialismu, kde teď žije asi 700 lidí. Přes ulici si
majitel rodinného domu staví zeď, vedle jsou budovy na prodej. Z okna zní
mužský zpěv a chodbou hraje Michael Jackson. Žena, která dole vytírá,
vmetá nepořádek pod schody. Kolem vytrhaných poštovních schránek běží
skupina dětí. Proč nejsi ve škole? ptám se jednoho staršího z nich. „Dnes
máme prázdniny,“ zní odpověď. Místostarosta Josef Hambálek z hnutí ANO
ale ví, že to není pravda. „Ty máte až příští týden, kamaráde,“
odpovídá.

V ulici Kovářská, která je nyní považována za vyloučenou lokalitu, se
před pěti lety všechno změnilo. Poté, co došlo k prodeji tamních
městských bytů, osídlili oblast sociálně slabí občané. Většina
ostatních odtud odešla, další hledají nové bydlení. „Největší
problém jsou dávky, náš legislativní systém a neschopnost současné i
minulé vlády. Žádná z dávek nemá zpětnou vazbu, zda bydlení, na které
stát přispívá, splňuje stavební nebo hygienické podmínky,“ tvrdí
Hambálek. A existují další triky, jak dostat ze státu peníze. Například
stanovit maximální výši záloh na elektřinu. Při vyúčtování jde
přebytek většinou majitelům bytů v panelácích, kteří tak slušně
vydělávají.

Ženy na úřadu práce chrání služba

Místním nejvíce vadí hluk, nepořádek a vandalismus. Varnsdorf musel vydat
vyhlášku, podle které není možné vytáhnout nábytek z domu a trávit
celé dny sezením a popíjením venku. „Zdejší starousedlíci odcházejí,
prodávají své domy. Tenhle si staví zeď,“ ukazuje místostarosta na
rozestavěnou zídku. Vcházíme do jednoho z paneláků. Schránky jsou
vytrhané, rozebrané. Město muselo pořídit jeden větší box z kovu, aby ho
nikdo nemohl zdemolovat. „Každé ráno si proto hrají na malou poštu.
Nejvíce si lidé stěžují na vandalismus, alkohol, hluk, nepořádek a
nekontrolované děti,“ vysvětluje vedoucí varnsdorfského sociálního
odboru Romana Cupalová. Ve své funkci působí teprve pár měsíců.
Nahradila zaměstnance, se kterým radnice nebyla spokojená. Sociálně slabí
většinou nemají pracovní návyky, navíc je tu problém i s drogami. K
dostání je pervitin, marihuana, a navíc vietnamská komunita vyrábí
nekvalitní tvrdé drogy, které ničí uživatele.

„Problém jde napříč generacemi a nejen v ulici Kovářská. Trápí nás
také žloutenka typu C,“ popisuje Cupalová. Ve městě proto začali
působit také terénní pracovníci K-centra, které poskytuje služby drogově
závislým. Do jednoho ze čtyř paneláků nyní míří pracovníci Agentury
pro sociální začleňování. Ti zde budou půl roku bydlet, sledovat situaci
a pak připraví plán, jak s ní naložit. Úkol to ale nebude jednoduchý. I
ženy na místním úřadu práce chrání služba, protože docházelo k
verbálním útokům ze strany pobíratelů dávek. Nezaměstnanost ve
Varnsdorfu je necelých osm procent. „Práce je dost, problémem je sehnat
lidi, kteří chtějí pracovat. Třicet lidí zaměstnáváme na úklid, to
jsou veřejně prospěšné práce a také v technických službách. Pěti jsme
dali práci na úřadě a čekáme na dotaci pro další,“ uvádí
místostarosta.

Co čekali?

Jedním z těch, které úřad práce podporuje financemi, aby mohl mít
zaměstnání, je i Roman. Bydlí v jednom z panelových domů. „Jezdíme
uklízet nebo opravovat silnice a chodníky, zastřiháváme stromy, všechno,
co je potřeba. Chybí nám ale nářadí,“ říká. Na otázku, jak se mu zde
žije a co si myslí o stížnostech z okolí, odpovídá jasně: „Co čekali?
Co si mysleli, že tu budeme žít jako v base?“

V domech však kromě zdemolovaného inventáře lze najít i exkrementy. Malé
děti někdy chodí na malou do chodeb za roh, rodiče na ně nedohlíží. Své
o tom ví Marie, která tu žije už 41 let. „Podívejte se, jak to tu vypadá.
K nejhoršímu se to změnilo za poslední tři roky. Se dvěma majiteli,
kterým většina bytů patří, není vůbec žádná řeč ani jakákoliv
domluva. Snažili jsme se jim vysvětlit, že jsme majitelé a snažíme se
hlídat, aby dům nějak vypadal. Taková slova jsem v životě neslyšela,
jakými nás označili,“ říká Marie. Rámus je tu podle ní ve dne v noci.
Od rána jsou děti na chodbách, rodiče si jich nevšímají. „Nás děti
neposlechnou a ještě jsou sprosté. Stydím si sem pozvat návštěvu. To jsem
neudělala už sedm let,“ dodává.

Němci zřídili za hranicemi domobranu

Obyvatelé panelových domů navíc platí majitelům na uklizečku. Nikdy tu
však žádná nebyla. „To jsou další peníze, které z toho majitelé mají.
V nájmu mají část na uklizečku, ale neplatí ji. Plus přeplatky za
elektřinu. Dřou je z kůže a ve chvíli, kdy si půjdou stěžovat, jsou už
v podstatě na dlažbě,“ pokračuje Josef Hambálek. Sám tvrdí, že
finální situace je výsledkem špatných kroků bývalého vedení města,
které potřebovalo navýšit rozpočet, a tak začalo prodávat městské byty
bez ochranných prvků. „Pár lidí to rozprodalo, nastěhovali sem Romy a pak
už to šlo jako lavina. Prožít zde stáří je katastrofa. Když se
některých zeptáte, říkají, že chtějí raději umřít,“ sdělil
místostarosta.

Také němečtí sousedé museli přijmout opatření. Někteří z Varnsdorfu
si totiž část města za česko-německou hranicí vyhlídli jako vhodné
místo ke kradení, a tak Němci museli zřídit vlastní domobranu, která
hlavně v noci hlídá. To v městské ubytovně zase na pořádek dohlíží
najatá bezpečnostní agentura. Mnoho z lidí zde však přebývalo, aniž by
řádně hradili nízké nájemné. S tím chce Romana Cupalová učinit konec:
„Dala jsem jim možnost uhradit část do konce měsíce a na dalších
splátkách se dohodneme. Už teď někteří zaplatili. Pokud nebudou plnit
dohody, nemohou zde bydlet. Městská ubytovna slouží spíše jednotlivcům,
pro rodiny není vyhovující,“ říká s tím, že městu chybí nábytek a
postele. Ubytovaní zde platí 121 korun za den.

V ubytovně je posilovna i nízkoprahové centrum

Klid a pořádek tu má na starosti domovník Ludevít Šandor. V dolním patře
má na starosti i posilovnu, do které chodí s ubytovanými cvičit. Je prý
hojně využívána. Ukazuje také prostory nízkoprahového centra pro děti s
názvem Modrý kámen. „Odpoledne sem mohou přijít, udělat si úkoly, nebo
si hrát. Poskytujeme jim také doučování,“ vysvětluje Šandor.
Součástí je také poradenství a tématické programy. Lidé mají v
ubytovně zakázáno pít alkohol, užívat drogy a kouřit. Je možné složit
v noci hlavu ve zdější noclehárně za třicet korun včetně polévky, čaje
i sprchy.

Devětapadesátiletý Jirka Malý pracoval deset let v místní společnosti
Velveta. Kvůli snižování stavů ve firmě dostal výpověď. Už tři roky
nemá zaměstnání, a tak nakonec skončil v městské ubytovně. Dluhy ale
prý nemá a pracovat chce: „Není to jednoduché, je mi skoro šedesát,
důchod není daleko a nechtějí mě vzít. Příští týden jdu zase na
pohovor, potřebuju práci. Sociální pracovníci mi pomohli vyřídit papíry,
bylo to za chvilku,“ tvrdí.

Ze stovky továrních komínů zbyla desítka

Před ubytovnou potkávám Luďka Kotka. Stojí u dveří, jí sušenku a kolem
nohou mu pobíhá pes. „Ten není můj, ale jsme kamarádi,“ vysvětluje.
„Na ubytovně jsem skončil kvůli zlým příbuzným. Šířili o mně
urážející věci a dokonce to dopadlo tak, že ani lékaři nevěřili, že
jsem nemocný. Až když jsem je donutil udělat mi vyšetření, zjistili, že
nekecám. Když jsem se dozvěděl, že jsem zdravý, otočil jsem se a šel.“
Luděk Kotek pochází z Prahy, spolu s rodiči však vyrůstal tady v rámci
osídlování pohraničí, které vyhlásili komunisté. Radnice provozovala
ještě jednu městskou ubytovnu. Tu ale obyvatelé poničili a rozebrali,
takže ji musela uzavřít. Na její zahradě dříve fungovalo nízkoprahové
centrum v malém domečku. Ten je rozebrán do posledního kousku, zbyly
prakticky jen holé zdi.

Ve Varnsdorfu žilo dříve devadesát procent Němců. Měl na 24 tisíc
obyvatel, teď má přes 15 tisíc. Zašlou slávu průmyslového města
připomíná stará fotografie na chodbě radnice se stovkou továrních
komínů. Zbylo pouhých deset, které chátrají stejně jako jejich hlavice a
ornamenty, v nichž se továrníci předháněli. Většina textilek zde
zkrachovala, jiné výrobu omezily. Z tisíců lidí, jež zaměstnávaly, jsou
pouhé stovky. Jaký je váš cíl? Ptám se místostarosty před tím, než se
rozloučíme. „Aby lidé přestali z Varnsdorfu odcházet a aby tu byl klid,“
dodává jednoznačně Josef Hambálek.
