Ti bývalí komunisté nedospěli k demokracii, zůstali kdesi za Havlem.
Významná francouzská novinářka opravdu brutálně naložila Visegrádu

Bývalá šéfredaktorka deníku Le Monde Sylvie Kauffmannová se na webu The
New York Times rozepsala o visegrádské čtyřce. Země, které se rozhodly
kdysi pomáhat si v integraci na západ, nyní Evropské unii zarytě oponují a
odmítají ji vyjít vstříc. Bývalé komunistické země si zkrátka
nepřivykly na demokracii.

Od vzniku visegrádské čtyřky uplynulo již dvacet pět let, jejím
členským zemím se však stále nepodařilo plně se integrovat do západní
Evropy, přestože to byl původní plán. Navzdory tomu, že se všechny
připojily k Evropské unii, stojí svorně proti ní. „Pro západoevropany je
znepokojující sledovat nový rozkol mezi východem a západem, který hrozí
rozbít samotnou Evropskou unii.“

„Opozice visegrádské čtyřky vůči Bruselu je jiná, než ta Britská. Oni
nechtějí z unie odejít, jen se odmítají podřídit některým jejím
pravidlům,“ píše Kauffmannová a s odkazem na politologa Pierra Hassnera
popisuje současný stav zemí visegrádské skupiny jako „kolektivní
neurózu“ či „politickou hysterii“.

Ta podle ní pramení především ze snahy Evropské komise zavést
přerozdělovací kvóty na uprchlíky. „Pan Havel a pan Antall, hlasy
zdravého rozumu, již zemřeli. Pan Walesa, hrdina hnutí Solidarity, bojuje s
nařčením z kolaborace s bývalými polskými komunistickými pohlaváry,“
vysvětluje Kaufmannová, že není kdo by se postavil na stranu humanismu,
obzvlášť s přihlédnutím k výsledkům slovenských voleb.

„Nový vůdcové ve Varšavě, Praze, Bratislavě a Budapešti zcela odmítli
muslimské uprchlíky. Nechtějí změnit etnickou, náboženskou a kulturní
homogenitu jejich společností. Vidí multikulturalismus jako neúspěšný
model,“ dodává s tím, že už to, že takto svět vidí například Donald
Trump či Marine Le Penová je dost špatné.

Celý text zde

Podle v Česku narozeného francouzského politologa Jacquesa Rupnika jsou
vidět dva vzájemně provázané trendy. „Jsme svědky demokratické regrese
a z migrace plynoucího napětí ohledně identity a oba tyto fenomény se
vzájemně posilují,“ řekl. Nacionalistický konzervativní autoritářský
přístup k domácí politice pak země uplatňují i ve vnímání migrační
krize a v rozporu s ostatními zeměmi Evropské unie.

Jedná se o cestu, kterou se původně nadějné bývalé komunistické země
neměly vydat. „U Čechů a Slováků se doufalo, že se budou chovat jako
Havlovi osvícení následovníci.“ Náhlý přechod k demokracii však byl
zřejmě příliš velký šok, ze kterého se ještě visegrádská čtyřka
neoklepala. Nastala éra nové ekonomiky, ne však politické kultury, která
zústala před rokem 1989.

Chyba je také v tom, že mnoho obyvatel těchto zemí trpí chudobou, i přes
vysoký ekonomický růst. „Visegrádská skupina uvítala dotace z Evropské
unie, tak potřebné pro její rozvoj. Ale my ve staré Evropě nikdy příliš
netrvali na tom, aby demokratická kultura a rozmanitost byly součástí dohody;
mysleli jsme, že to není třeba,“ píše Kauffmannová. Na závěr však
připomíná, že euroskepticismus, populismus a směřování k neliberálnímu
státnímu zřízení není neduhem jen čistě zemí visegrádské čtyřky.
