Kurdové vzdorující tureckému masakru v ulicích Diyarbakir, desítky
mrtvých. Z jakého důvodu média mlčí?

Original by Darya Aslamova published by Komsomolskaya Pravda; translation by J.Hawk...

Proč nejsem voják? Proč neumím zabíjet? Vždy mě učili, že pero je
silnější než meč. Jaká je to ale intelektuálská naivita!

Zrovna teď v Turecku ve městě Diyarbakir šílený Erdogan zabíjí mé
přátele Kurdy, a i když bych měla, tak je nezachráním.

A toto jsou další fotky udělané obyvateli tohoto města.

Mohu si číst jen jejich SMSky (elektřina byla ve městě odříznuta a
telefony si nabíjí přes generátory). Poslali mi smutné a hrůzostrašné
fotky, které vskrytu pořizovali z oken, když v ulicích byly tanky a mrtvoly.
Od pondělka 14. března je ve městě trvalý zákaz vycházení. Není tam
žádné jídlo ani voda. Lidé riskují život, aby vyšli ven a sehnali něco
k jídlu, a to se jim často nepovede. Jejich mrtvoly jsou roztroušené po
chodnících.

Oběti bojů v ulicích Diyarbakir

Podle očitých svědků dochází k desítkám úmrtí.

Před třemi měsíci jsem se svými kurdskými přáteli a s překladatelem
jménem Erol seděla v srdci Diyarbakir v pradávném Suru, což je památka
světového kulturního dědictví UNESCO. Ale UNESCO jí pomoci nemohlo. Zákaz
vycházení ve městě právě skončil. Všude byly barikády, starobylé
bulváry byly převrácené vzhůru nohami, historické mešity rozstřílené
na kousky a po celém městě byly roztroušeny střepy z oken. Nebyla tam
žádná elektřina. Seděli jsme v temné kavárně při svíčkách a cucali
studené víno. Tehdy jsme už věděli o 14 zabitých civilistech (převážně
ženách a dětech), ale pořád jsme povídali jak světáčtí Evropané. „On
není ve skutečnosti cvok, řekl Erol o Erdoganovi. Turecko je součástí
Evropy. To není někde v Sýrii. Turecko usiluje o vstup do Evropy, což
znamená, Evropa a USA tu přeci nedovolí genocidu Kurdů.“

Byli jsme jak naivní mláďátka. Nedovedli jsme i ani představit, že by ta
ó tak morální Evropa vyděšená k smrti záplavou uprchlíků tak najednou
zradila všechna představitelná lidská práva. Že Erdogan jednající jako
otomanský sultán bude diktovat podmínky: 6 miliard euro na dřevo,
bezvízový režim pro Turky počínaje od června a úplné ticho ohledně
všech zločinů v evropských médiích. A to za jeho ujištění, že ty
imigranty ZKUSÍ zastavit.

Kurdové sledují turecká obrněná vozidla na kontrolním stanovišti v
Diyarbakir

Kontextová reklama Sklik

Jakmile k té špinavé úmluvě došlo, už jsem 15. března dostala zoufalou
zprávu od Erola: „VŠEM! Naléhavé oznámení! Já se svou rodinou spolu s
desetitisíci civilistů jsme uvázli doma kvůli trvání zákazu vycházení a
jsme tu uvězněni. Tuto noc bylo mnoho nevinných lidí zabito a zraněno,
když začali střety mezi Tureckou armádou a Kurdy. Není tu žádná voda ani
elektřina. Kolem nás probíhají těžké boje.“

Kdysi rušná křižovatka je posetá opuštěnými auty. Turecké pancéřové
auto v pravém horním rohu.

Před boji v tomto městě prchají celé rodiny.

Když jsem celý den od svého přítele nedostala žádnou zprávu, tak už
jsem si byla jista, že ho zabili. 17. března napsal, že jeho dům v okrsku
Baglar (nejhustěji obývaná část Diyarbakir) zasáhl granát. Dvě jeho
vdané sestry ztratily domovy. Jemu se podařilo uprchnout se svou matkou a
oblíbenou kočkou. O vše ostatní přišli. Strávili několik hodin v dešti
a pod dělostřelbou, než je přátelé vzali někam dovnitř. Poslední vzkaz
od Erola byl: všude kolem nás se pořád bojuje. Erol se se svou matkou,
kočkou a kamarády pokusí dostat se na letiště. Tito světáčtí, dobře
vzdělaní lidé a ateisté a skeptici nám teď v každé zprávě píší: „Modli
se za nás!“

Kamarádovi Darji Aslamové se podařilo dostat se z města se svou matkou a
kočkou. O vše přišli.

Zdroj: southfront.org
