Moskva dusí „finanční supy USA“ za oceánem. Názor

Restrukturalizace státního dluhu Venezuely, se kterým souhlasilo ruské
ministerstvo financí, vyprovokovala předpověditelnou negativní reakci
části publika. Vyvolalo to vzpomínky o nevrácených půjčkách a jiné „bratrské
pomoci“, kterou rozdávalo vedení SSSR.

Ovšem v daném případě, dokonce kdybychom koukali na situaci s venezuelským
dluhem očima cynického finančníka, jednání Moskvy nijak nepřipomíná
dobročinnost. Pokud bychom měli krátce zformulovat rusko-čínskou strategii
ve venezuelském směru, tak to bude krátký matematický výpočet: pro to,
aby se země s největšími zásobami ropy na světě nedostala do spárů
Washingtonu či Mezinárodního měnového fondu (což je ve své podstatě
jedno a to samé), je vhodné odložit vrácení dluhů o několik let. Sázky
ve venezuelské hře o hodně převyšují sumu jednotlivých úrokových plateb.

Existuje důvodné podezření, že platby byly speciálně zadrženy pro to,
aby americká ratingová společnost S&P měla formální důvod pro
konstatování bankrotu. Právě na tento scénář ukazuje fakt, že podobný
postup byl na začátku použit na venezuelskou státní společnost
Electricidad de Caracas, která vyhlásila bankrot kvůli tomu, že držitelé
jejích obligací nedostali platbu. Po vyhlášení bankrotu ovšem byly
znenadání, jako mávnutí kouzelným proutkem, prostředky převedeny přes
Euroclear. Není možné vyloučit, že podobné schéma „umělého bankrotu"
bylo realizováno i vůči státním obligacím Venezuely poté, co byl
scénář natrénován na jedné z velkých venezuelských společností.

Na tomto pozadí začíná být pomalu vidět neúspěch této poměrně
zajímavé strategie, která byla zahájena zavedením nového balíku sankcí
proti Venezuele. Podle nepřímých informací, které jsou v materiálu The New
York Times o tom, co se dělo s trhem venezuelských obligací po vyhlášení
umělého bankrotu, je možné onu strategii dostatečně dobře zrekonstruovat.
Trumpova administrativa zavedla sankce nejen proti Madurovi a vládě Venezuely,
ale i proti konkrétním členům vlády (což je na první pohled naprosto
nesmyslné gesto, neboť je těžké si představit venezuelského činitele s
vilou v Miami). Druhou etapou strategie bylo vyprovokování bankrotu Venezuely
a faktické přinucení venezuelské vlády zahájit jednání o
restrukturalizaci svých zahraničních dluhů, které dosahují úrovně 150
miliard dolarů. Je velmi pravděpodobné, že americké ministerstvo
zahraničních věcí počítalo s tím, že na pozadí paniky držitelé
dlouhodobých cenných papírů Venezuely, jako je například americká banka
Goldmen Sachs a mnohé evropské investiční fondy, prodají své obligace
americkým fondům — supům, které se specializují na „sběratelskou
činnost" proti zbankrotovaným zemím a za poslední desetiletí už vydělaly
desítky, možná i stovky miliard dolarů na krizích v Argentině, Řecku a
Kostarice.

V této situaci mohly supy hned přijít ke sladkostem — zadržení a prodeji
majetku, který se nachází za hranicemi Venezuely od kladívka až po státní
ropnou společnost PDVSA. Kromě možnosti přidat společnost PDVSA i její
velkou síť amerických čerpacích stanic do amerických rukou k dalším
ropným společnostem, by „supy" dostali zelenou pro lov venezuelské ropy a
valutových plateb na adresu PDVSA po celém světě, což by ještě více
zkomplikovalo ekonomickou situaci ve Venezuele a postavilo by ji to na hranici
či dokonce za hranici ekonomické a politické katastrofy.

Bohužel pro USA a na štěstí pro Venezuelu plán padl ve stádiu vytváření
paniky. Jak informují The New York Times, za několik týdnů se „supům"
nepodařilo nashromáždit na trhu relevantní množství venezuelských
obligací, a držitelé 91 % celého objemu dluhu přijeli do Caracasu na
jednání. Nyní před nimi a před venezuelskou vládou stojí velmi neprostý
úkol — najít způsob, jak zajistit pokračování plateb, aniž by se jejich
adresáti dostali pod sankce. Skeptici poukazují na to, že venezuelská vláda
nemá nezbytné znalosti a zkušenost. Mírní optimisté zase poukazují na to,
že pravděpodobně schéma, jak obejít sankce, budou vytvářet sami
držitelé obligací, kde je dostatečné množství specialistů v legálním,
pololegálním a otevřeně nelegálním (z pohledu ministerstva zahraničí USA)
finančním inženýringu. Venezuelská krize je daleko od závěru, ale v
krajním případě se podařilo odrazit hlavní americký útok.

Názor autora se nemusí shodovat s názorem redakce
