Vážně hrozí další vlna běženců, tentokrát z Ukrajiny. A opravdu to
nebudou žádní inženýři. Zkušený Milan Syruček promlouvá také o tom,
jak se v Rusku rozmáhá islám

ROZHOVOR Je taktické slibovat rozdávání pasů do EU jak Turecku, tak
Ukrajině? Může nás ohrozit další uprchlická vlna, tentokrát z východní
Evropy? Novinářský nestor a brilantní znalec bývalého Sovětského svazu a
Ruska Milan Syruček se v rozhovoru pro ParlamentníListy.cz věnuje také
genocidám, na které jsme – zvláště v případě Arménů – možná
poněkud pozapomněli. Dozvíte se také, že islám je v současném Rusku
největší náboženskou minoritou.

V „separatistických“ republikách v Donbasu je, zdá se, relativní klid.
Komu za to podle vás „vděčíme“?

Správně otázka upozorňuje na to, že klid je opravdu relativní, a to, co
bychom nazvali neklidem, už tolik neláká pozornost médií. Pravdou však je,
že tam stále ještě denně umírají lidé, byť jsou to jednotlivci a byť
to vždy není od střelby, ale od nevybuchlých nábojů a zvláště min. A
také probíhají procesy, které se dějí spíše pod rouškou šera či temna,
než by se vytrubovaly navenek. Například bylo jak v Doněcké, tak Luhanské
oblasti rozebráno na dvacet velkých závodů a vyvezeno na východ, dalších
dvanáct se postupně rozebírá na kovový šrot. Jde především o
strojírenské podniky, které tvořily ekonomickou bázi oblastí, a tím celé
Ukrajiny. Oznámil to představitel vojenské rozvědky na brífinku s
novináři a otiskla to 4. března Ukrajinská pravda.

Při návštěvě českých komunistických poslanců u „separatistů“ v
Donbasu se setkali také s tamním „ministrem zahraničí“ a byla to prý
velká sláva. To už jsou obě separatistické republiky tak daleko jako
například Náhorní Karabach? Tedy v jejich případě tak daleko od Kyjeva a
blízko k úplné samostatnosti...

Což o to, naši poslanci by měli více jezdit do krizových oblastí, aby si
učinili přesnější obrázek o místní situaci, kterou většinou neznají.
Měly by to však být pracovní cesty, a nikoliv manifestace solidarity s
předem vyhraněnými názory, pro něž hledáme jen ta fakta, která je
podpoří. Ostatně nechápu, proč je stále Moskva Mekkou našich komunistů.
V Ruské federaci vládne divoký kapitalismus, moc není v rukou lidu, ale
politických a ekonomických oligarchů a jejich představitelů, vláda
uplatňuje politiku velmoci, a nikoliv proletářského internacionalismu.
Nechci tím kritizovat ruský režim, asi nejspíše odpovídá daným
podmínkám, jen nechápu, v čem naplňuje ideje Marxe a Engelse,
Komunistického manifestu. Nebo se snad komunisté už nehlásí ke svým
ideálům? A co se týče takzvaných separatistických republik, vítají
každého, kdo jim projeví sympatie. Jak snadno se v médiích učiní z
delegace komunistických poslanců delegace českého parlamentu, která
podporuje odtržení východní části země od celé Ukrajiny.

Německo a západní Evropa nás „straší“, abychom vzali uprchlíky z
Blízkého východu a Afriky, a pomohli tak EU, protože až nastane
destabilizace Ukrajiny, pohrnou se na Slovensko a na nás miliony uprchlíků
zase z východu. Má to nějaký reálný základ a jaký by byl podle vás v
této vlně rozdíl? Třeba bližší kultura, jazyk i dějiny?

Já se také obávám, že s jarem může přijít vlna uprchlíků zejména z
Ukrajiny, zvláště dostanou-li privilegium bezvízového styku. Nejde ani tak
o jejich možnou asimilaci, vždyť po říjnové revoluci nás také zaplavila
podobná vlna a Praha se společně s Paříží stala centrem ukrajinské a
ruské protibolševické emigrace. Podporoval ji dokonce sám Masaryk, byť
žádal, abychom přijímali pouze odborníky zvláště na zemědělství,
studenty, vědce a budoucí vědce, kteří by naopak pomohli rychleji se
vyrovnat s potížemi zrodivší se nové republiky. Obávám se však, že v
předpokládané vlně nepůjde o specialisty, ale o lidi svou kvalifikací
rovnající se našim dnešním nezaměstnaným. Nejde o to, zda se adaptují s
naší mentalitou, zvyky, náboženstvím a podobně, v tom skutečně problém
nebude, ale jak se budou adaptovat na ekonomické podmínky vlastního
přežití. To zaprvé. A zadruhé, do jaké míry se tím dále oslabí
ukrajinská ekonomika a celá země se stane Achillovou patou Evropy, protože
poté bude do značné míry jedno, zda její obyvatelé budou emigrovat k nám,
nebo zůstanou doma. Jak se zachováme k tomuto problému? Zaplatíme daň za
solidaritu s Ukrajinou jako součástí Evropy, nebo si budeme hrát na mrtvého
brouka a čekat, až sociální výbuch na východě zrodí třeba něco
podobného, jako se to stalo v Německu ve třicátých letech?

Ještě bych chtěl připomenout jednu statistiku OSN: V roce 2014 muselo své
domovy opustit celkem na 60 milionů lidí, z toho do Evropy směřoval jen
zlomek – méně než milion, z toho o azyl požádalo 625 000. A jejich
národnostní rozbor ukazuje zajímavou skutečnost: z 20 procent to byli lidé
ze Sýrie, dále Afghánistán (7 procent), Kosovo 6 a Eritrea 6 procent, Srbsko
pět a řada dalších zemí včetně třeba Ukrajiny. Z těch hlavních dvě
evropské země, považované EU za „bezpečné“. U Sýrie jsou hlavním
motivem důsledky války. Hlavní vlna Afghánců byla z těch lidí, kteří
spolupracovali s mezinárodními a dalšími organizacemi a bojí se
současného nástupu Tálibánu. Z Eritreje je to kvůli diktátorskému
režimu, v zemi nebyly od roku 1993 žádné volby, služba v armádě je
povinná pro všechny muže a ženy a časově neomezená.

Z přistoupení Ukrajiny k EU, respektive bezvízové povinnosti není západní
Evropa nijak nadšena, zato Turkům se přímo podbízí. Není to podle vás
dvojí metr?

Otevřeně řečeno, v případě obou zemí se o bezvízovém režimu uvažuje
nikoliv proto, že v těchto zemích k tomu uzrály podmínky, to se ani v
jednom případě nenaplňuje, ale jako odměna za nějakou protislužbu: k
Turecku je to ohledně toho, co od něho žádáme směrem k uprchlíkům, od
Ukrajiny aby se odklonila od spojenectví s Moskvou ke spojenectví s Bruselem,
potažmo Washingtonem. Je to svým způsobem dar, možná danajský.

Pojďme hovořit o jiné oblasti bývalého SSSR. Před rokem uplynulo 100 let
od výročí genocidy Arménů Turky. U nás se to tak nějak přešlo, ostatně
naše republika na rozdíl od některých jiných států západní Evropy tuto
genocidu neodsoudila. A to se holedbáme křesťanskými základy. Co byste
řekl o této situaci, která by se právě v těchto měsících možná měla
více připomínat?

Připomínat si genocidy podle výročí si, myslím, nestačí, i když chápu,
že se z mezinárodního hlediska požaduje alespoň přiznání určité
solidarity, byť se zpožděním – jak to například Ukrajina žádala na
parlamentech všech zemí světa ohledně toho, zda hladomor ve třicátých
letech byl také genocidou. Lidem, kteří tehdy trpěli, to už nepomůže, jde
o politické gesto. Bohužel genocida jako taková není jen věcí minulosti,
nacismu či jiných ismů nebo i bez ismů, jako to bylo nejen s Armény, ale
rovněž v bývalé Jugoslávii, o Africe ani nemluvě. Je to současný, a
dovolím si napsat, budoucí problém. Naše civilizace se stává stále
vyspělejší – jak ho může neřešit? Neboť vyspělost se přece nedá
měřit jen tím, kolik kilogramů chleba si může u nás koupit dělník za
hodinu práce. Vyspělost by se měla měřit i podle toho, nakolik nejsme
slepí ke křivdám, které se dějí mimo naši vyspělou společnost, která
přece nežije izolovaně od ostatního světa. Kdybych to měl k něčemu
přirovnat, tak asi k řidiči, který se svým mercedesem ujel od nehody a
neposkytl pomoc.

A ještě muslimové a Rusko. Nedávno Vladimir Putin otevřel největší
mešitu v Rusku. Jaký je vlastně vztah ruských občanů a muslimského
obyvatelstva, přičemž samozřejmě asi oblast Kavkazu je poněkud atypická...

Nejprve si ujasněme: Islám je v Rusku největší náboženskou minoritou,
vyznává ho 14 milionů až dvacet milionů obyvatel, což je zhruba čtrnáct
procent populace. Má dávné historické tradice, ale v současné době je
nejvíce rozšířen v Podkavkazsku, Povolží a z velkých měst v Kazani,
Nižním Novgorodě, Petrohradě a Moskvě. Za centrum je považována Kazaň,
kde se nacházejí islámská univerzita a největší mešita v Evropě.
Ačkoliv Lenin po revoluci slíbil všem věřícím stejná práva a svobody,
Stalin je začal pronásledovat. Situace se výrazně změnila po roce 1991, kdy
se islám znovu začal v Rusku šířit takovým tempem, že řada historiků
předpokládá, že koncem tohoto století se stane vedoucím náboženstvím.
