Nemalá část veřejnosti je v době migrační krize naladěna proti
neziskovkám. A může za to neznalost, upozorňuje student

Vedoucí Dobrovolnického centra Univerzity Palackého v Olomouci a student
navazujícího magisterského oboru Charitativní a sociální práce Vojtěch
Vodseďálek je členem nejužší organizátorské rady Humanitárního
kongresu, který se během příštího víkendu odehraje v Praze a je v
současnosti největší akcí zaměřenou na humanitární témata v České
republice. Podle slov organizátora právě neznalost fungování neziskových
organizací vyvolává v lidech strach. Témata neziskovek by proto rád
šířil dál mezi veřejnost a chce vymýtit předsudky.

Hlavním důvodem, proč se Vodseďálek začal o Humanitárni kongres zajímat,
bylo to, že je podle něj tato akce naprosto ojedinělá. „Jako student jsem
tu měl možnost setkat se s řediteli a vedoucími sekcí největších
humanitárních organizací v České republice, ať už to jsou Lékaři bez
hranic a Pavel Gruber, či Člověk v tísni a Marek Štys,“ řekl
Vodseďálek v rozhovoru pro server Student.e15.cz. O humanitární témata by
se podle slov Vodseďálka mělo v dnešní době zajímat více lidí, protože
nikdy nevědí, kdy se jich mohou dotýkat. „Jako příklad uvedu záplavy v
roce 1997 na Moravě či v roce 2010 v Čechách. To jsou příklady, kdy se
humanitární práce dostala tak blízko k lidem v bezpečné střední Evropě,
že to poukázalo na jejich neznalost. Lidé nevěděli, na koho se obrátit.
Naštěstí máme v České republice skvěle propracovaný integrovaný
záchranný systém a zběhlé humanitární organizace,“ upřesnil.

V současnosti je humanitární práce natolik profesionalizovaná, že v ní
dobrovolnictví pomalu ztrácejí místo. „Práce neziskové organizace
zahrnuje neskutečné množství byrokracie, vyjednávání, domlouvání. A na
to všechno jsou potřeba dobrovolníci,“ říká Vodseďálek a dodává, že
nejčastější způsob, jakým se lidé do humanitárních organizací dostanou,
je práce na centrále jako dobrovolníci.

Nemalá část veřejnosti je dnes, v době migrační krize, naladěna proti
Lékařům bez hranic a proti Člověku v tísni, což jsou spolupořadatelské
organizace. Tyto negativní reakce ale organizátor Humanitárního kongresu
přisuzuje na vrub neznalé veřejnosti. „Lidé neznají historii, jak se tyto
organizace vyvíjely, neznají celou současnou situaci, v níž humanitární
organizace působí, neznají základy, na kterých stojí,“ miní
Vodseďálek a dodává, že strach, který to vyvolává, se dá přisoudit
jedině neznalosti – a to je možná dobrý důvod, proč se na kongres
přijít podívat a šířit tato témata mezi veřejnost.

Na závěr Vojtěch Vodseďálek dodává, že stále existuje obrovské,
široké spektrum lidí, kteří tyto organizace podporují, přestože tito
lidé nemusejí být příliš vidět a slyšet. „Stačí se podívat na Klub
přátel Člověka v tísni. To je obrovská databáze lidí, kteří darují
peníze na jednotlivé projekty; stačí se podívat na sbírky, když se stane
nějaká humanitární katastrofa,“ uzavirá s tím, že Česká republika
naštěstí patří mezi země, kde je výběr peněz okamžitý.
