Co se to děje v ČT? Po odvysílání včerejšího dokumentu o dětech v
Norsku se stalo něco nevídaného. A nebylo to poprvé

V tradičním cyklu České televize Český žurnál se toto úterý objevil
dokument Děti státu. Ten pojednával o norské sociálce Barnevernet a jejím
často šokujícím přístupu k dětem a jejich rodinám. Mediálně známá
dokumentaristka Monika Le Fay v něm ovšem vidí záškodnický čin hybridní
proruské propagandy, záměrně dehonestující demokratické instituce. Není
to prý poprvé, co Česká televize slouží ruské propagandě, kterou vidí i
redaktor Marek Wollner, který kvůli tomu už obesílá nadřízené
stížnostmi. Přečtěte si zevrubný popis, co se v dokumentu objevilo, a
posuďte sami.

Dokument produkovali známí dokumentaristé Vít Klusák a Filip Remunda.
Průvodkyní byla dokumentaristka Ivana Pauerová Miloševič, která
spolupracovala se svou norskou kolegyní Margaretou Hruza, která byla její
hostitelkou a průvodkyní po norských reáliích.

Celý dokument začíná vypjatou scénou zaznamenanou na telefon, ve které je
hystericky plačící matce odebíráno její dítě. Exekuci provádí
zarputile se tvářící holohlavý muž, zatímco matku pacifikuje dvojice
ozbrojených policistů.

Střihem se přesouváme do televizního zpravodajství, které referuje o
známé kauze rodiny Michalákových, které v Norsku potkal podobný osud.
Matka Eva Michaláková vypráví, kdy naposledy viděla své syny, ovšem pak
na televizní obrazovce sleduje Noru Fridrichovou, hovořící o „množství
bludů“ a vzkazující českým divákům, ať se sebou nenechají manipulovat.

V rychlém prostřihu pak vidíme ministryni Michaelu Marksovou, vykládající,
že i ona je matkou dvou malých dětí a do Evy Michalákové se „opravdu
dovede vcítit“, a několik českých matek v Norsku, vykládajících, jak
jsou tam jejich děti spokojené.

Pak už se dostáváme k průvodkyni dokumentem, která vnímá kauzu
Barnevernet jako obecnější úvahu o tom, do jaké míry máme fungovat jako
individuality a do jaké jako společnost. Jako znalkyni norských reálií si
najala svou kamarádku, rodilou Norku, která studovala v Praze.

Ta hned na úvod prozradí, že jejímu příteli se vůbec nelíbí, že bude
jeho žena na něčem takovém spolupracovat, protože kritiku Barnevernetu
vnímá jako kritiku celého Norska. „Řekl mi, že slovo Barnevernet nesmím
vygooglovat na jeho počítači,“ přiznala otevřeně. A pak dodala, že v
Norsku může kritika Barnevernetu vést klidně k tomu, že člověk přijde o
práci.

Barnevernet, norsky Blaho dítěte, byl původně založen za účelem
poradenství rodinám. V poslední době se ale stal známým zejména díky
svým rozhodnutím o odebrání dětí.

Platí tu jednoduché pravidlo...

Dokumentaristka přijíždí do Norska a kromě sychravého deštivého počasí
v květnu začíná poznávat další místní specifika. Přítel hostitelky
skutečně není z návštěvy nadšen a od její dcery se vzápětí dozvíme,
že systém jí zasahuje i do takových věcí, jako koho si chce pozvat na
narozeninovou oslavu.

„Chtěla bych pozvat i holky, co nejsou od nás ze třídy, ale to nejde,“
vypráví. Na překvapený dotaz, proč to není možné, dítě s naprostou
samozřejmostí odpovídá: „Není to dovolené. To bych potom musela pozvat
úplně všechny.“ Dětem to vůbec nepřijde divné a návštěvě ze
střední Evropy vysvětlují, že kdyby nepozvaly úplně všechny, mohli by
nepozvaní být smutní.

„Jde o vytváření malých skupin. Když pozveš jenom určitou skupinu, tak
ty ostatní vyloučíš,“ vstupuje do debaty rázně přítel hostitelky. „Proto
platí jednoduché pravidlo, že máš pozvat všechny,“ káže dítěti.

V dalších záběrech slavíme 17. května, norský Den ústavy. Matka dcery
oblékne do krojů a přezkouší je, jestli umí národní píseň. Děvčata
poslušně do kamery zazpívají, jak milují svou zem hor a tisíce domovů. A
pak už vidíme dětičky, jak na shromaždišti nadšeně mávají norskými
vlajkami. Zrzaví chlapci, dívky v tradičních krojích, snědší dívka v
nikábu v první řadě, všichni se řadí do průvodu a za zvuků dětské
kapely pochodují pod norskou vlajkou.

Průvodkyně své první poznatky shrnuje slovy, že „Norové mají ke státu
a institucím obecně mnohem bližší vztah, než my v Česku. Podle Norů je
stát kamarád a dobrovolně se společenským normám přizpůsobují“. Pak
pod záběry zazní statistika, že Norové jsou podle mezinárodních výzkumů
nejšťastnější národ na světě, takže jim to asi vyhovuje.

Následují záběry z demonstrace na podporu občanských svobod, která byla
právě v té době svolaná v Praze před norské velvyslanectví. A pak do
dokumentu vstupuje architektka Jitka Holanová, která žije v Norsku a
podepsala „Petici 55“, kterou padesát pět Čechů a Češek podepsalo na
protest proti vytváření negativního obrazu o Norsku v českých médiích.

Ta vypráví své zkušenosti s českých sociálním systémem, který jí
nedokázal pomoct, když měla dvě malé děti a manžela v dluzích. Proto
odešla do Norska. Děti prý zapadly hned, protože v Norsku prý není ve
škole takový stres ze známek. „Tady se starají o to, aby ty děti byly v
pohodě,“ vypráví.

Zmíněnou petici podepsala proto, že v Česku jsou šířeny nepravdy o
norském sociálním systému. Když se u nás řekne Barnevernet, tak si to
podle ní všichni přeloží jako „lebensborn“ a kradení dětí.

„Je to jinak. Tady se opravdu myslí hlavně na to dítě,“ ujišťuje.
Opakem je podle ní systém, kdy dítě kvůli právům rodičů skončí na
celé dětství v dětském domově, místo aby vyrůstalo v jiné rodině. „Teď,
když to vidím z norské perspektivy, tak mi to přijde jako zločin proti
lidskosti,“ vykládala.

Pro vyvážení pak vystupuje v dokumentu Andrej Ruščák, bloger, který v
Norsku žil a pak ze země odešel. Hlavním důvodem měly být právě obavy o
děti v norském systému. „Ta kontrola, kterou na sobě cítíš, je hrozná,“
vzpomínal a vyprávěl, jak si na preventivní prohlídce u dětského lékaře
připadal jako u výslechu.

Pak vyprávěl o velkém společenském tlaku, aby se člověk choval jako
ostatní. Ten nemá podobu oficiálních příkazů, ale spíše tlaku od
společnosti. „Mě spousta lidí dávala otázku, když to tady kritizuješ,
tak proč tu bydlíš. Takže to stěhování bylo svým způsobem takový
statement,“ uvedl.

Dceru nám sebrali čtrnáct hodin po porodu. Teď ji odmítají vrátit, prý k
nám nemá citové vazby

Pak dokumentaristce doporučil jako svědkyni paní Charlottu, se kterou se v
Norsku seznámil. Té Barnevernet odebral dvě děti na základě hlášení
její nevlastní matky. Dvě děti, o které se údajně nedostatečně starala,
ji po rozhodnutí soudu již byly vráceny. Dcera, která se narodila v
průběhu procesu, jí ale byla odebrána již v porodnici (podle pozdějšího
tvrzení jejího partnera čtrnáct hodin po narození) a žena dodnes bojuje o
to, aby ji dostala zpět. Dceři je přitom již pět a půl roku.

Její partner na kameru obezřetně volí slova: „Barnevernet to podle mě
přehání. Odebírá nesprávné děti z nesprávných důvodů.“ Tento
systém podle něj ničí rodiny. K odebrání přitom podle něj ani není
potřeba nějaký relevantní důvod. Jediné, co je potřeba, je zdůvodnění
v hlášení. A toho se dá snadno dosáhnout tím, že je vše interpretováno
negativním způsobem.

„Když k nám měla přijít kontrola, tak jsme uklidili. A ve zprávě jsme
se potom dočetli, že to u nás nevypadá, jako by tam žily děti,“ popsal
osobní zkušenost. Závěr byl prý o to bizarnější, že před domem se
úředníci museli vyhýbat pětimetrové dětské trampolíně.

Úřad má podle něj absolutní moc, protože i v případě, že soud shledá
jeho postup chybným, nenásleduje žádný trest.

Pak promluvil o případu jejich nejmladší dcery, odebrané hned v porodnici.
Úřad podle něj brání jejímu vrácení a argumentuje teorií „citových
vazeb“. Podle ní není možné vrátit dítě někomu, s kým bylo jen
prvních pár hodin svého života, a přetrhávat tak citové vazby, budované
následující roky. Tato teorie je podle něj aplikována dokonce i na
extrémní případy únosu, pokud je únosce s obětí dostatečně dlouho.

Jeho partnerka pak ukazuje tabulku od Barnevernetu, kterou musí vyplňovat. Na
každý den je v ní kolonka aktivit dítěte, včetně toho, zda pomáhá v
domácnosti (rozepsáno do kategorií „vynášení odpadků, příprava stolu
k večeři, úklid vlastních věcí) a hraje si se sourozencem. Vše je
završeno přesným uvedením času, kdy jde dítě spát.

Za těchto podmínek snad ani nepřekvapí, že v pětimilionovém Norsku
dochází k přibližně třem tisícům případů odebrání dítěte ročně.
V České republice s dvojnásobnou populací je toto číslo přibližně
stejné.

Průvodkyně se svou norskou hostitelkou pak brouzdají statistikami, podle
kterých bylo v Norsku šetřeno celkem 33 českých rodin, k odebrání se
přistoupilo ve čtyřech případech. Jako nejčastější důvod odebrání
vychází ze statistik „neschopnost být rodičem“. V Česku jsou
nejčastější sociální důvody. Norská hostitelka pronáší plamenný
projev, že toto by v Norsku nebylo možné, že tam by se o takové rodiny
stát postaral a nezatěžoval by děti takovým traumatem.

Pak jdou navštívit psycholožku, zabývající se případy odebraných dětí.
Ta vyprávěla příběh, kvůli kterému se o téma začala zajímat. Byla to
asijská rodina, které bylo odebráno pět dětí se zdůvodněním, že
rodiče mají příliš nízké IQ na to, aby je vychovávali. Později se
přitom ukázalo, že vůbec neměli tak nízké IQ, ale totálně selhal
psycholog, který je zkoumal.

Psycholožka objasňuje, že statistikám dominující důvod „neschopnosti
být rodičem“ je ve většině případů přičítán „neschopnosti
citové péče“. To znamená, že úředníci usoudí, že nejste citově
způsobilí se starat o dítě. Nejčastěji bývá konstatováno, že rodič je
chladný, přísný, nebo naopak příliš slabý.

Do spárů Barnevernetu se tak můžete dostat, když nedokážete říct
dítěti ne (slabost), anebo naopak, když je do něčeho nutíte (přísnost).
„To všechno může být důvodem pro odebrání dítěte,“ shrnuje
psycholožka.

Dívka z Malajsie: Netroufám si tu mít dítě

Pak představuje svou „konzultantku pro menšiny“ Cassandru, pocházející
z Malajsie. „Necítí se na to mít v Norsku dítě, po tom, co na
Barnevernetu viděla,“ dodává psycholožka s trochu nuceným smíchem. „Myslím,
že musím být naprosto připravená, než do toho půjdu,“ přitaká
Cassandra. Pak vysvětluje kulturní rozdíly, díky kterým by jí v Norsku
mohlo být odebráno dítě za něco, co je v Malajsii projevem lásky.
Například krmení dětí z ruky nebo společné spaní. „Tady říkají, že
když krmíš dítě a nenecháš ho, aby si bralo jídlo samo, omezuješ jeho
nezávislost,“ vysvětluje. „Pro mě je to láska a chci to svému dítěti
dát. Ale v této zemi si to musím rozmyslet,“ dodává s tím, že na
vlastní oči viděla, jak bylo jen kvůli tomuhle dítě rodině odebráno.

A další statistiky: Barnevernet dostane za rok až 60 000 udání.
Vyšetřovat začne plných 80 procent z nich a 53 000 dětí dostane nějakou
formu „asistence“. Tým s kamerou míří do jediné z kanceláří
Barnevernetu, která souhlasila s natáčením. V Norsku je těchto úřadů
celkem 429 a jsou na sobě navzájem zcela nezávislé. Nemají žádnou
společnou nadřízenou instituci. Často se stává, že jeden z úřadů
řeší případ, který by jiný úřad neřešil.

Úřednice si hned na začátku postěžuje, že úředníci Barnevernetu kvůli
negativní publicitě čelí výhrůžkám a často to přichází „z Česka a
dalších zemí východní Evropy“. „Co jsme tak slyšeli, tak ve vašich
médiích se o tom píše převážně negativně,“ protestuje.

Negativní zprávy o Barnevernetu podle ní dostávají v novinách příliš
prostoru, takže to vypadá jako větší problém, než to ve skutečnosti je.
„Všechny ty spokojené rodiny, kterým jsme pomohli, se na titulních
stránkách novin nikdy neobjeví,“ dodává.

V Barnevernetu je pamětnicí, úřaduje tam už dvacet let. Pochvaluje si směr,
jaký péče o děti v Norsku nabrala. K zásadní změně podle ní došlo v
posledních pěti letech. „Tehdy nám odborníci doporučili, abychom se více
zaměřili na vývoj dítěte,“ vysvětluje změnu přístupu, která nastala.
„Nejde už jenom o týrání nebo užívání drog. Jde i o to, aby rodiče
byli lepšími rodiči a zajistili lepší rozvoj dítěte,“ líčí
zaníceně. Sama ale připouští, že v některých případech to zašlo až
příliš daleko.

„Hlavně teď usilujeme o to, aby lidé v Barnevernetu museli mít nějakou
kvalifikaci. Teď tu může pracovat kdokoliv,“ odhaluje personální
strukturu úřadu.

Pak natáčíme ve třídě, kde se v bakalářském vysokoškolském programu
vzdělávají budoucí úředníci norské sociálky. „Barnevernet je velmi
důležitá instituce,“ vykládá jedna z nich za vehementního přikyvování
všech spolužaček (ve třídě je vidět pouze dívky), sledovaných učitelem.
Vypráví, že zažila rozvod rodičů, a u otce se po rozvodu „necítila
komfortně“ a chce zabránit, aby tento diskomfort zažívaly i další děti.

A pokračuje: „Ne každý rodič je dobrým rodičem. Musíme je učit, jak to
dělat lépe, aby to pomohlo situaci jejich rodiny,“ vykládá.

Svěřila jsem se psychologovi, a ten mě nahlásil Barnevernetu

Příběh pokračuje v domově norské hostitelky, která vypráví čerstvou
zkušenost své známé. Ta měla psychické problémy poté, co se stala
terčem podvodu. Využila nabízené služby okresního psychologa, ke kterému
člověk může na dvacet minut zajít. A když se po sezení vrátila domů,
lékař jí zavolal, že po tom, co mu řekla, ji nahlásil Barnevernetu. Musela
absolvovat celkem jedenáct inspekcí, než úředníci šetření uzavřeli,
že je vše v pořádku.

Na nabídku, že by za ní štáb zajel s kamerou, se ale moc netváří –
být vyšetřován Barnevernetem je prý stigmatizující. Tvář tedy na kameru
neukáže. „Když jste evidován v jejich systému, tak máte cejch,“
vysvětluje. V Norsku se to prý bere tak, že když vás vyšetřovali, musela
jste něco udělat.

Vypráví, jak se k nim úředníci ohlásili pár dní před Vánocemi,
hovořili s ní i s jejím mužem, zatímco druhá úřednice pozorovala dceru.

Při druhé návštěvě matce přikázali, aby s dcerou hrála Monopoly a
sledovali jejich chování při společné aktivitě.

Nejvíce jí šokovalo chování psychologa, ke kterému si přišla pro pomoc,
a on to použil proti ní. „Není tady radno vyhledávat pomoc, je to až
děsivé,“ vypráví. A pomoc, kterou od psychologa čekala, prý nakonec
vůbec nepřišla. „Prosila jsem o pomoc, a místo toho měl dostali do
ještě větších problémů,“ lituje.

S norskou hostitelkou pak jedeme do hezké čtvrti nad mořem. „Tohle je
nejbohatší čtvrť v celém Norsku,“ vysvětluje. „Ví se, že je tady
nejvíc alkoholu a nejvíc trávy, ale případy, kdy by sem přišel
Barnevernet, skoro vůbec nejsou,“ říká. Důvodem je podle ní to, že zde
žijí bohatí a vlivní lidé, často s právnickým vzděláním, a na ně si
Barnevernet netroufne. Nejspíš by prý skončil u prvního povolení ke vstupu
do domu, které by jim nepodepsali. „Oni znají svá práva. Normální lidé
ta práva neznají, a taky se úřadu bojí. A tak přistoupí na všechno,“
myslí si.

Ve srubu nad nejbohatší čtvrtí pak listují knihou, která je „Biblí
Barnevernetu“ a musí ji znát všichni úředníci. Její úvodní motto zní:
„Zrazené dítě je důvodem, proč je svět takový, jaký je“. Kniha pak
popisuje v apokalyptických vizích pocity dítěte z problémů v rodině.

Pak štáb natáčel s Kari Killénovou, psycholožkou, která v posledních
třiceti letech v Norsku určuje směr v péči o dítě. Její kniha Zrada je
klíčovým dokumentem norského sociálního práva.

„Klíčové je dostatečně rozvinout pochopení dětí,“ vysvětluje.
Musíme podle ní pochopit, jak se dítě cítí a jak vnímá rodinu a okolí.
Základem je podle ní propracovaný systém prevence, bez kterého není
možné rodině pomoci.

Rodiče si podle ní nesou v sobě ze svého dětství modely rodiny a výchovy
z minulosti, které často nejsou vhodné. „Někteří rodiče vnímají
dítě jako věc,“ myslí si. Rodič by si podle ní měl uvědomit, jaké
jsou potřeby dítěte, a ty následně důsledně dodržovat. Dokumentaristka
jí namítla, že jí tento přístup přijde až příliš racionální na tak
emocionální věc, jako je rodinný život.

Hlavní norská expertka na výchovu dětí čelí nepříjemné otázce.
Printscreen: Vysílání ČT

„Za posledních 50 let jsme se dozvěděli mnoho o tom, co děti potřebují.
Dozvěděli jsme se, jak jim pomoci,“ odmítla argument s tím, že hodně
dětí, vychovávaných postaru, mělo problémy. „Všichni jsme byli
vystaveni od rodičů nedostatku zdravého rozumu,“ rozohnila se stařenka za
stolem.

Jak jsou její vize uváděny do praxe vzápětí ukazuje televizní reklama na
rodičovskou poradnu, kde poradí matce s rozjíveným potomkem. Pak sledujeme
„kurs rodičovských kompetencí“, kde úředníci školí rodiče. Dorazil
rodičovský pár, jehož osmiletý syn má odtažitý vztah k otci. Otec je
nucen žádat o míč a předvádět další předepsané úkony.

Na poslední dvě minuty z celkových padesáti sedmi se v dokumentu objeví i
Eva Michaláková, díky jejíž kauze se o tématu Barnevernetu začalo v
České republice mluvit.

Monika Le Fay: Česká televize slouží v hybridní válce

Přesto se právě paní Michaláková stala hlavním důvodem útoku na tvůrce
dokumentu. Dokumentaristka Monika Le Fay, která dlouhodobě norský Barnevernet
ve své tvorbě hájí, prezentovala lidem na svém facebooku dokument tak, že
byl „o Michalákové“. A velmi dokumentaristku rozčílil.

Nejednalo se totiž podle ní o dokument o norské sociálce, nebo v širším
smyslu o zamyšlení nad rolí společnosti a individuality, ale o zbraň v
hybridní válce Západu s Východem.

„To, že jsme v hybridní válce a projíždíme ji na celé čáře, jsem si
poprvé uvědomila s causou Michaláková. Kdy se příběh jedné asociální
rodiny stal šmahem příběhem boje proti západní demokracii a demokratickým
institucím, vvvoláváním nacionalismu a xenofobie,“ napsala Le Fay.

Ještě více je zděšena z toho, že se na stranu Východu dala i
veřejnoprávní Česká televize, což se projevilo tím, že byla ochotna
natočit pomlouvačný dokument o norské „demokratické instituci“. „Česká
televize dnes díky lidem, jako je Kateřina Kovářová, Petr Kubica, Vít
Klusák, Filip Remunda a spol., v rámci dokumentu o Barnevernetu v tomto
tažení pokračuje,“ píše zcela vážně.

Následuje další, značně expresivně zabarvený výklad kauzy Evy
Michalákové, která v dokumentu vystupovala dvě minuty, a na závěr drsný
vzkaz pro Českou televizi: „Čekám, že příští díl bude trochu o
Židech a trochu o Hitlerovi a pravdu budou mít tak trochu oba dva.“

Marek Wollner: V ČT někdo orchestruje hybridní válku. A já tuším kdo

Není to první obvinění, že Česká televize podléhá ruské propagandě a
pomáhá jí v její hybridní válce. Sami někteří zaměstnanci ČT se
bouří proti tomu, co dnes televize vysílá. Jde zejména o dokumenty, které
Česká televize vysílala v rámci připomínky sta let od bolševické
říjnové revoluce.

Zejména jde o cyklus „Zapomenutí vůdci“, který byl produkován v Rusku a
představuje osobnosti, které v době revoluce ještě nebyly tak významné,
ale postupem času zásadně ovlivňovaly dění v SSSR. Jednotlivé díly jsou
věnovány Vjačeslavu Molotovovi, Klimentu Vorošilovovi, nebo Semjonu
Buďonnému.

Debatu na sociální síti rozpoutal komentátor Petr Sodomka, který byl
rozhořčen pozitivním vykreslením některých osob.

„Molotov jako mírotvorce, Dzeržinskij jako budovatel domovů pro sirotky a
Polsko jako nevděčná země, která si nevážila přizvání do svazku SSSR.
Žádný Katyňský masakr, žádné masové vraždění Čeky, žádné
násilné okupování Polska. Stinné stránky kariér těchto lidí, pokud jsou
vůbec nějaké uvedeny, pak jsou zmíněny jen velmi cudně a s omluvami,“
rozčiloval se. Jedná se podle něj o typickou polopravdu, nebezpečnější
než očividná lež.

A není to prý poprvé. Sodomka připomněl ruský dokumentární seriál
Velká válka, který také prezentuje události první světové války z
ruského pohledu, byť „uhlazeněji“. „Mám dojem, že se Česká televize
stala hlásnou troubou ruské postbolševické propagandy. Není to totiž
první ruský ‚moderní dokument‘ zakoupený k namasírování českých
diváků,“ rozčiluje se.

A proto Sodomka vyzývá zdravé síly v České televizi, aby se chování
svého zaměstnavatele postavily. „Ke zhlédnutí doporučuji také např.
Marku Wollnerovi, který by v Reportérech ČT mohl eventuálně ukázat svému
zaměstnavateli, kde dělá chybu,“ vyzývá.

Oslovený Marek Wollner připustil, že pořad neviděl, ale tuší, kdo a proč
jeho zařazení do vysílání prosadil. „Když občas na dvojce něco
podobného vidím, sám žasnu, jak kdosi orchestruje hybridní válku uvnitř
ČT (a já pouze tuším kdo),“ odepsal.

A pak prozradil, že již příslušné kroky proti rozmáhání se
dezinformátorů na veřejnoprávní obrazovce koná. „Nedávno jsem psal
vedení, proč nám v magazínu o vědě vystupuje jako renomovaný expert
kovaný marxista a dezinformátor Radim Valenčík, který byl dokonce zařazen
do hlavní upoutávky – jako studentovi z Národní mi z toho bylo zle,“
dodal.

Historik Pavel Kosatík, tvůrce dokumentů pro Českou televizi, okamžitě
doporučil psát oficiální stížnost na Radu ČT, a pak se zhrozil nad dílem
pojednávajícím o Vjačeslavu Molotovovi.

Marek Wollner pak ještě dodal, že stížnosti nemají být adresovány jemu,
ale šéfovi programu ČT Milanu Fridrichovi. „Ale celkem si umím představit,
co napíše. On miluje všechny pohledy na svět, dokonce i ty šilhavé –
protože kdo ví, co je ten správný pohled, že jo,“ dodal skepticky.

Jeden z diváků se podělil o svůj děsivý zážitek z nejmenovaného
dokumentu o říjnové revoluci. „Jen jsem valil oči, jak tendenčně a s
jakým obdivem k protagonistům tehdejšího převratu, zejména Leninovi, byl
natočen. Souhlasím s Vámi, taktéž mě napadlo, že ruská propaganda
natahuje svoje pracky i do ČT,“ uzavřel debatu.
