Prase, umělci, Putna... Až se budou všichni prát, bude jedno, kdo dal první
facku, sděluje Zdeněk Zbořil k frontálnímu útoku na Miloše Zemana

ROZJEZD ZDEŇKA ZBOŘILA Z vystoupení některých řečníků během akcí k
výročí 17. listopadu to vypadalo, že si někteří z nich myslí, že své
zástupce může lid – podle Ústavy svrchovaný držitel moci – volit na
náměstí. A ani tam by nemohl jen tak každý. Politolog Zdeněk Zbořil je po
exhibici reprezentantů asi stovky pražských a moravských divadel
přiživovaných z měšce Ministerstva kultury a několika stovek neziskovek
placených bůhví odkud přesvědčen, že nám asi nejvíc vadí to jejich
přetahování se, kdo je nejvulgárnější.

Na shromáždění k výročí 17. listopadu přesvědčoval na pražském
Albertově před několika stovkami studentů bývalý předseda české vlády
z dob federace a později i předseda Senátu Petr Pithart o tom, že není
rozdíl mezi „pražskou kavárnou“ a venkovskou hospodou. Bývalý politik,
který se projevem k nedávnému Havlovu výročí v Rudolfinu, ale i úvahami o
vlastní prezidentské kandidatuře a teď i v roli hlavního řečníka na
Albertově jakoby vracel z ústraní, vyzval lidi, aby se nenechali rozdělovat
kategorizováním a údajnou příslušností k některým uměle vytvořeným
skupinám. Jednou z nich je takzvaná pražská kavárna, jak prezident Miloš
Zeman označuje intelektuály, jejichž hlas nevypovídá o tom, co lidi
skutečně trápí. Podle Petra Pitharta ale není rozdíl mezi pražskou
kavárnou a venkovskou hospodou, protože Češi spolu vždy mluví napříč
těmito skupinami a budou i nadále.

„Je zajímavé, že Petr Pithart ve svých politických esejích, ale i v
politických projevech, hojně používá různé metafory – dvojdomek,
slyšet trávu růst, nyní i firma, ve které se kádruje, ale nehlasuje – a
jiným to nepřeje. Zejména prezidentovi, jehož některá slovní spojení je
sice možné považovat za trochu obehraná, ale někdy naopak vhodnější k
vystižení povahy situace než u mnoha jiných, kteří se o něco podobného
pokoušejí. To porovnání pražské kavárny s venkovskou hospodou je dobrý
nápad, ale odcizený TGM, který kdysi říkal, že ‚nedostatek politického
a filosofického vzdělání vede k přeceňování politiky a k jejímu
zvodnatění. Vzniká tak pustý politicism hospodský, jenž svým
demokratickým pivem o nic není lepší než blaseovaná reakce
aristokratického šampaňského‘,“ uvádí pro ParlamentníListy.cz Zdeněk
Zbořil.

Pithart straní těm, co za život nepostavili ani psí boudu

Zmíněnou metaforou s firmou, v níž se kádruje, ale nehlasuje, se Petr
Pithart na Albertově opřel do Andreje Babiše, který se pro něj stal vedle
prezidenta druhým terčem. „Bývalý předseda české vlády a kdysi také
člen Mlynářovy ideologické komise ÚV KSČ někdy nedostatečně rozlišuje
mezi ideologizovaným politikařením a baťovským řízením národního
hospodářství. Prokázal to kdysi už při hektické likvidaci JZD Slušovice,
ale i tím, že více naslouchal ‚ekonomům‘ a méně ‚národohospodářům‘.
Sice si vážil a snad i váží odkazu prvorepublikového předsedy vlády
Antonína Švehly, který (ačkoli statkář a sedlák) dokázal ovlivnit
pozemkovou reformu a princip ‚zbytkových velkostatků‘, aniž musel
parlament proti němu přijímat lex-Švehla. Babišův obdiv k Baťovu
podnikání ale nemá rád a někdy to vypadá, že straní těm, kteří za
celý život (tentokrát podle metafory Andreje Babiše) ‚nepostavili ani psí
boudu‘,“ upozorňuje politolog.

Za varování, že se ani nenadějeme a mohli bychom se octnout v objetí
partnerů z Východu, třeba toho, o němž jsme se dozvěděli, že je
strategický a že umí dobře stabilizovat umrtvenou společnost, sklidil Petr
Pithart na Albertově aplaus. „Myslím, že čínské ekonomiky se můžeme
obávat, protože její expanze je mimořádná. Ale když jsme se nemuseli bát
vřelého objetí Volkswagenu nebo Siemense, anebo dokonce hned několika bank,
které své zisky spotřebovávají nikoli jen v rámci EU, ale i německé
ekonomiky, tak snad to objetí nebude tak nebezpečné. Úspěšně komunikujeme
hned s několika korejskými korporacemi; a to jsme se dodnes ještě nenaučili,
že se ta Jižní Korea správně jmenuje Korejská republika. A možná ten
aplaus přihlížejících byl proto tak intenzivní, že jde o ty, kteří z
mnoha důvodů, někdy i jen díky své neschopnosti, nemají asijským
ekonomikám co nabídnout,“ myslí si Zdeněk Zbořil.

Přetahování o to, kdo dokáže být nejvulgárnější

Početně největší akcí bylo 17. listopadu shromáždění na Václavském
náměstí pod taktovkou iniciativ Vraťte nám stát a Kroměřížská výzva.
„Svobodně zvolený prezident se stal již neúnosným morálním i
bezpečnostním rizikem pro tento stát. Lidé kolem něho zrazují ideály 17.
listopadu a bez mandátu voličů obracejí kormidlo naší země k
nedemokratickým státům Východu,“ bouřil před lidmi teolog Tomáš Halík.
Režisér Břetislav Rychlík si pochvaloval, že jeho generace žije v
nejlepší době, v jaké kdy žila. „Navzdory tomu, kterého nechci ani
jmenovat, který sídlí na Hradě a který je beztak mužem minulosti, protože
nemá této zemi co nabídnout,“ poslal nemilosrdný vzkaz na Hrad. Režisér
Jiří Menzel zase ve svém proslovu zmínil, že by se měla trestat urážka
židle, na které sedí hlava státu. „Protože té urážky se nejvíce
dopouští ten, kdo na ní sedí,“ konstatoval Jiří Menzel.

Písničkář a básník Jiří Dědeček trochu odlehčil atmosféru, když
zarecitoval básničku s názvem: Sedí prase. „Sedí prase na Hradě, libuje
si v úřadě. Je to prase veselé – na duchu i na cele,“ rozesmál
několikatisícihlavý dav. „Ještě do toho výčtu chybí, jak popsal
situaci na Hradě autor devítimilionové Mapy Evropy, zaplacené v rámci
českého předsednictví EU, nebo desetimilionového kráčejícího
londýnského autobusu, zaplaceného prý Andrejem Babišem. To byla hezká
tečka za exhibicemi reprezentantů asi stovky pražských a moravských divadel
přiživovaných z měšce Ministerstva kultury nebo několika stovek ‚neziskovek‘
placených bůhví odkud. Ale asi nám nejvíc vadí to přetahování se, kdo
je nejvulgárnější. A protože nenávidět se musíme také naučit,
snažíme se, ale zapomínáme, že jednou nám může i ty Pussy Riot někdo
připomenout. Je to jako v Jedové chýši. Až se budou všichni prát, pak už
bude jedno, kdo dal první facku,“ připomíná Zdeněk Zbořil.

Putna neměl zůstat v půli cesty a doporučit konkrétní knihu

Před výrazně menším publikem hřímal 17. listopadu u sochy Tomáše G.
Masaryka na Hradčanském náměstí vysokoškolský pedagog a literární
historik Martin C. Putna. „Tamti pánové by chtěli hlupáky, kteří jednou
za čtyři roky přijdou k volbám, a jinak se o nic nestarají. A proto se
musíme celé čtyři roky mezi každými volbami starat. Doufám, že až
půjdeme domů, každý si otevře nějakou dobrou knihu,“ uzavřel svůj
proslov. „Pan profesor Putna má pravdu, že by si mnozí protestující měli
doma otevřít nějakou knihu a něco si z ní přečíst. Ale proč jim
nedoporučil kterou? Něco z filosofie, historie nebo o právu a spravedlnosti.
Neškodila by možná ani Ústava ČR a Listina základních práv a svobod,
která je její součástí,“ přemítá politický analytik.

„Jen se obávám, že ti, co ho poslouchali, budou spíše hledět do svých
chytrých telefonů a neustále vychovávaní k tomu, aby jen kupovali, vařili
a konzumovali, žádného Kanta nebo Erasma Rotterdamského do ruky nevezmou. A
jak potom odlišit ‚hlupáky‘ od chytráků? Neskončí to zase jen u těch
‚vychytralých a všehoschopných‘, kteří často ověšeni tituly před i
za jménem vědí, že zvolit se dá i tyranie, a umějí se podle toho
zařídit? Možná, že si někteří dokonce myslí, že své zástupce může
‚lid‘ – podle Ústavy svrchovaný držitel moci – volit na náměstí.
Ale jak potom spočítat, kdo všechno je ještě lid a kdo na to náměstí
může? Jedna z největších neřestí české politiky posledního
dvacetiletí je neustálá snaha měnit Ústavu a zákony podle výsledků
posledních voleb v naději, že příště to dopadne lépe. Nedopadne! Každé
volby jsou trochu nebo i podstatně jiné, a dokonce i ty doporučované knihy
čteme každý jinak,“ říká pro ParlamentníListy.cz Zdeněk Zbořil.

Po nabídce od čínského sponzora budou kritici zpívat jinou

Ve stínu stále stejných hlasatelů pravdy a lásky zůstali ti, s nimiž je
datum 17. listopadu především spojováno. Vydali alespoň Studentský
manifest k 17. listopadu 2016, pod který se podepsaly nejrůznější
studentské spolky a sdružení. Studenti jím vyjádřili znepokojení nad
tolerováním některých prohlášení a činů, které postupně pozměňují
polistopadové směřování České republiky. V diskusích se to však setkalo
spíše s posměchem a srovnáváním se SSM. „Nejen za časů SSM, ale, jak
sám dobře pamatuji, i za časů ČSM v roce 1968 a předpokládám, že tomu
tak bylo i v letech 1945–48. A asi i dříve. ‚Studenti‘ jsou zvláštní
skupina, která je schopná se rychle mobilizovat, ale i demobilizovat. Ale
hlavně, kdo z nich zůstal věčně mladý? Cohen-Bendit stál a řečnil na
pařížských barikádách v roce 1968 a skončil jako místostarosta
Frankfurtu nad Mohanem a nakonec jako hofrát EU, který křičel na Pražském
hradě na prezidenta Klause jako pruský zupák,“ připomíná politolog.

A takových příkladů má po ruce pochopitelně víc. „Joschka Fischer, v
roce 1968 po zuby ozbrojený handgranáty, se stal předsedou Strany zelených a
nakonec ministrem zahraničních věcí Spolkové republiky Německo. A u nás
to bylo velmi podobné, dokonce za všech měnících se politických režimů,
a tak se jistě dočkáme, až některému spolku nabídne nikoli jen Evropská
unie, ale třeba čínský sponzor nějaké obročí, že neodmítne a jeho
členové nepůjdou o žebrácké holi. Bosí a hrdí jako španělští grandi.
Nechci být špatným prorokem, ale ta část studentské generace, která ví,
co to je žít bez obav o život a v relativní hojnosti, ty barikády může
jednou postavit, ale až se budou bourat, potká ji podobný osud jako
zvířátka z Orwellovy Farmy zvířat,“ tuší Zdeněk Zbořil.

Na potrestání toho, kdo hanobí prezidenta republiky, jsou paragrafy už teď

Od událostí 17. listopadu přechází k nápadu, s nímž v posledních dnech
přišli někteří zákonodárci. Šest desítek poslanců navrhlo obnovení
trestného činu veřejného hanobení prezidenta republiky. Tomu, kdo by se
takového skutku dopustil, by podle navrhovatelů, ať už z řad vládních
ČSSD a hnutí ANO, tak opozičních KSČM a Úsvitu, mohlo hrozit až roční
vězení. Vedení obou koaličních stran však už dala najevo, že nic
takového podporovat nehodlají. A tak na základě usnesení předsednictva
hnutí ANO, které se od předlohy distancovalo, a po vyjádření předsedy
ČSSD Bohuslava Sobotky se někteří poslanci už chystají svůj podpis
odvolat. Zákon č. 40/2009 Sb. ale už teď obsahuje paragrafy, které by mohly
být použity k potrestání toho, kdo hanobí nejen prezidenta republiky, ale i
jiné osoby a skupiny osob.

„Musela by se jen najít soudní autorita, která by se takového výkladu
práva odvážila. Za rakouské monarchie, po které se mnohým dnes stýská,
existoval trestný čin urážky císařského domu, podle kterého se trestalo
nejen finanční pokutou, ale i několikadenním vězením, ačkoli Rakouská c.
a k. monarchie patřila na ten často vzpomínaný Západ; už to neplatí, ale
pro toho, kdo hledá spravedlnost, je i v tom dnešním trestním zákoníku
něco, co by se dalo použít. Můžeme mít dokonce i pochopení pro snahu
šedesáti zákonodárců navrhnout nějaký nový zvláštní zákon na ochranu
hlavy státu, podle jejich dalších reakcí se však zdá, že to nemysleli
vážně. Ale na druhé straně se to hodilo, aby byla veřejnost nasycena
nějakým předvařeným problémem a zapomněla na vážnější věci,“
poznamenává Zdeněk Zbořil.

Dvě výměny ministrů nový pohled na ČSSD nepřinesou

Premiér Bohuslav Sobotka se spletl v předpokladu, že dvě změny ve vládě
pomohou odpoutat pozornost od neúspěchu ČSSD v nedávných krajských a
senátních volbách. Zatímco po parlamentních volbách v roce 2013, kdy
dovedl stranu k nejhoršímu výsledku v její historii od vzniku České
republiky, ale shodou okolností mu to stačilo na post premiéra, ustál pokus
o sesazení, tentokrát mu jen tak nějaké skandování skupinek podporovatelů
stačit nebude. Jihočeský hejtman Jiří Zimola tvrdí, že výměna dvou
ministrů je málo na zlepšení obrazu ČSSD u voličů, a stejně jako
bývalý premiér Jiří Paroubek se přiklání k tomu, aby Sobotka zůstal jen
v čele vlády, zatímco strana by si zvolila jiného předsedu. Sobotka však
návrh na rozdělení jeho funkcí mezi dva lidi odmítá. „Samozřejmě, že
rozhodnutí předsedy vlády o výměně dvou ministrů má zřejmě jiné
důvody, než které jsou skryty za silnými slovy o změně politiky ČSSD v
roce téměř předvolebním,“ nepochybuje politolog.

„Zajímavější je názor pana Zimoly rozdělit funkci předsedy strany a
předsedy vlády. O tom se diskutovalo v mnoha zemích, vzpomeňme jen na
labouristický tandem Harold J. Laski a Clement Attlee v letech 1945 až 46, ale
vždycky to skončilo jako nějaký hokus pokus. Když nebudeme brát v úvahu
postranní úmysly, je samozřejmě složité koordinovat tři centra moci ČSSD:
Lidový dům, Strakovu akademii a Parlament. Ale do toho bychom se neměli ČSSD
plést, je to jen její záležitost a její členové vědí lépe než někdo
odjinud, jak by to mohlo dopadnout. Já bych v této věci věřil i Jiřímu
Paroubkovi, který si podobným martyriem, jaké zažívá dnes Bohuslav Sobotka,
prošel a mohl by něco ze své zkušenosti k takové věci přidat,“
konstatuje pro ParlamentníListy.cz Zdeněk Zbořil.

Hofer by v případě zvolení mohl hodit kámen do evropské bažiny

Už za dva týdny bude známo jméno nového rakouského prezidenta. Kandidát
Svobodné strany Rakouska Norbert Hofer slíbil, že pokud vyhraje, pojede na
svou první zahraniční návštěvu nejdříve do Česka. Přitom už v září
navštívil prezidenta Miloše Zemana. V případě svého vítězství ve
volbách hodlá hledat jako protiváhu Německu a Francii spojence v zemích
střední a východní Evropy. „Na jedné straně máme velké hráče,
Francii, Německo, dříve Británii a státy Beneluxu, kteří jsou velmi
silní. Hledám spojence pro nový model, jimiž mohou být Maďarsko, Česká
republika, Rumunsko, Srbsko, Slovinsko, Chorvatsko, tedy země s podobnou
kulturou,“ přiznal Hofer s tím, že uvedené země kdysi byly součástí
rakousko-uherské monarchie a mohly by před summity Evropské unie sladit linie
a získat tak větší váhu.

„Ten Hoferův plán trochu připomíná starou myšlenku Podunajské federace,
která se nelíbila už Helmuthu Kohlovi a samozřejmě jeho předchůdcům,
arci v jiném provedení. A asi se to nebude líbit ani současné německé
vládě bez ohledu na to, kdo bude jejím jménem na veřejnosti mluvit.
Zejména to slovní spojení rakousko-uherská monarchie je burcující. Ale
mohl by to být kámen vržený do evropské bažiny a dobré téma hned pro
několik politických stran ve všech zde jmenovaných zemích. A o tom, že se
‚staré evropské struktury‘ obávají jakéhokoli třeba jen náznaku
pohybu – brzy to uvidíme po vítězství Françoise Fillona v
republikánských prezidentských primárkách – není třeba pochybovat.
Navíc na to tu ještě máme NATO a uvidíme, čím nás potěší český
generál Petr Pavel,“ poukazuje Zdeněk Zbořil.

Nový poradce pro národní bezpečnost je noční můrou politiků EU

V USA je už o novém prezidentu rozhodnuto a Donald Trump už si vybírá své
budoucí spolupracovníky. Po jeho nástupu do Bílého domu se poradcem pro
národní bezpečnost stane generál Michael Flynn, jenž byl v důsledku sporů
s Obamovou vládou penzionován. Je zastáncem bližších vztahů s Ruskem a
tvrdšího postupu proti Islámskému státu. Bývá terčem kritiky za to, že
pravidelně vystupuje ve vysílání státní ruské televize Russia Today a
účastnil se i jejího galavečera, při němž seděl dvě křesla od
Vladimira Putina. Také odmítá „politickou korektnost“ a ostře vystupuje
proti muslimům jako celku. Jsou to zajímavé postoje vzhledem k tomu, že
poradce pro národní bezpečnost je vedle ministrů obrany a zahraničí jednou
z klíčových postav americké Národní bezpečnostní rady a kromě
samotného prezidenta se nikomu nezodpovídá.

„Neumím oddělit pro Spojené státy typickou předvolební rétoriku a
povolební chování kohokoli, koho si vybere Donald Trump. Spíše se podle
jmen a funkcí těch prvních novým prezidentem přizvaným ke spolupráci
ukazuje, že prezident není hlupák, jak nám ho představovala evropská
média a téměř příkladně Česká televize. Jména generálů, byť
mnohých již penzionovaných, a jejich profese ukazují, že možná byl
volební úspěch způsoben také tím, jak se Donald Trump dokázal orientovat
mezi uniformami. Ta stará i nová funkce Michaela Flynna je natolik významná,
že musí vzrušovat některé evropské politiky. A přidáme-li k tomu ještě
očekávaný obrat americké politiky do Tichomoří, budeme možná žít, jak
říkají naši slovutní specialisté, v jiném světě,“ míní Zdeněk
Zbořil.

Trumpova vysmívaná jednoduchost může způsobit obrat americké politiky

Vojenský a bezpečnostní odborník Lukáš Visingr v rozhovoru pro iDNES
prohlásil, že se zvolením Donalda Trumpa se americká zahraniční politika
odkloní od prosazování amerických hodnot k ochraně amerických zájmů. Na
ochranu oněch zájmů prý bude Trump schopen zasáhnout tak tvrdě jako nikdo
jiný. Podle něj dává Trump zřetelně najevo, že se chce s Ruskem domluvit
a postupovat konfrontačně proti Číně, která teď bude tahat za nejkratší
konec provazu. Nechápe prý titulky, že v Číně slavili Trumpovo zvolení,
protože Trump je velmi protičínský, zejména v ekonomické oblasti. Vůči
Číně je podle některých prognóz ochoten zahájit obchodní válku – od
tlaku na revalvování jüanu, aby Čína nemohla tak snadno exportovat, až po
vysoká dovozní cla na čínské zboží.

„O nastupujícím ‚Pacific Century‘ psali ve Spojených státech už
někdy okolo roku 1985. Mezitím Mark Borthwickova kniha na toto téma už
vyšla třikrát, naposledy někdy před deseti lety, jestli se nemýlím.
Samozřejmě, že velmocenský trojlístek USA–ČLR–RF nebude potřebovat
rady Jeana-Claudea Junckera, ani komisařky koordinátorky Mogheriniové. Ale to
ještě neznamená, že se bude jednat o nějakou idylu. Spojené státy jsou
podobně jako kdysi zesměšňovaný Sovětský svaz něco jako „Horní Volta
s raketami“. Nebo aktuálněji, disponují takovou vojenskou silou, že si
mohou dovolit své zájmy chránit mimořádně rozhodně. A Trumpova
vysmívaná jednoduchost může způsobit takový obrat americké politiky, že
vyleká i český think tank Evropské hodnoty,“ dodává pro
ParlamentníListy.cz Zdeněk Zbořil.
