Kalousku, mocní ze zahraničí ti už nepomohou, píše informovaný docent. A
ukazuje, jak to bylo s ruským článkem o roce 68. Prý trochu jinak

„Většina těch, co mají blízko k epicentru moci v ČSSD, se snaží už
jen zametat stopy. Problém ČSSD je v tom, že vnitrostranická opozice se
doposud na nic nezmohla. Nejedná akčně, ale postaru. Ztrácí čas a odchodem
členů i sílu. Podrobně jsem si přečetl Zimolových 10 tezí k restartu
ČSSD a následně je i komentoval. Vyčichlá klišé!“ hodnotí stav v
sociální demokracii po víkendovém zasedání ÚVV ČSSD vysokoškolský
pedagog a publicista Radim Valenčík. Podle jeho soudu momentální situace v
Poslanecké sněmovně jsou jen nepodstatné hrátky. „Vedou jen k tomu, že
si Babiš kolem sebe může rozestavit slabé hráče, kteří jsou na něm
závislí. Hamáček mezi ně patří,“ tvrdí s tím, že „Kalouskův blok“
se v rozdávání prebend nyní dostává do izolace.

Začnu úplně čerstvou zprávou. Policie zaslala opětovně do Sněmovny novou
žádost o vydání Andreje Babiše a Jaroslava Faltýnka kvůli Čapímu
hnízdu, které patří do Babišova koncernu Agrofert. Co podle vás teď
nejspíše nastane? Budou oba vydáni? Andrej Babiš mezitím ohlásil, že už
má téměř složený svůj vládní tým. Zatím ale stále nemá zajištěnou
podporu pro důvěru své menšinové vlády...

Policie jinou možnost asi neměla. Podle mého názoru ale není důležité,
zda bude Babiš a Faltýnek vydán, či nikoli. Vyšetřovatel se pokouší
uplést z pilin bič. Možná, že Babiš spáchal spoustu jiných lumpáren,
ale Čapí hnízdo mohlo být nanejvýš přestupkem, a to ještě přestupkem,
kterého se Babiš nedopustil. Vládu rovněž není problém složit, jde
ovšem o to, jaká bude. Možná Babiš i trochu taktizuje. Třeba hledá
ještě nějakou přitažlivou osobnost, nebo naopak si chce někoho ušetřit
pro případné druhé kolo. Pokud jde o důvěru v některou z Babišových
vlád, tak bych na jeho místě neměl obavy. Některé strany si předčasné
volby nemohou dovolit a ti, kteří se za tyto strany dostali do této Sněmovny,
už vůbec ne. Proto předpokládám, že pod hrozbou opakovaných voleb
vyměknout. Nedivil bych se, pokud by Babiš spojil hlasování například o
státním rozpočtu s hlasováním o důvěře vládě, aby realitou
opakovaných voleb, které mohou přijít velmi brzy, některé strany a
některé poslance trochu postrašil. Navíc, část politických stran se stala
nestabilními a mohou se ještě dít velmi zajímavé věci.

Se žádostí policie souvisejí další události, které se v pondělí
odehrály v Poslanecké sněmovně – zasedání poslanců totiž dominoval
spor o to, kolik členů by měl mít mandátový a imunitní výbor, který se
bude žádostí policie zabývat. Bylo zajímavé, že do diskuse o mandátovém
a imunitním výboru se jako jediní nezapojovali sociální demokraté. Podle
informací ParlamentníchListů.cz to je ale proto, že přistoupili na dohodu s
hnutím ANO, kdy mají slíbeno křeslo místopředsedy Sněmovny pro
dosavadního předsedu Jana Hamáčka. Dokáže si podle vašeho soudu nakonec
hnutí ANO za „vstřícnost“ vybojovat ústupky politických stran?

Jsou to nepodstatné hrátky. Vedou jen k tomu, že si Babiš kolem sebe může
rozestavit slabé hráče, kteří jsou na něm závislí. Hamáček mezi ně
patří. Kalouskův blok se v rozdávání prebend dostává do izolace.

Naznačila snad tato první schůze Poslanecké sněmovny, že se poslanci
napříč politickým spektrem budou do sebe slovně zakusovat hlava nehlava a
více než dříve? Spojení opozičních stran do Demokratického bloku jistě
není jen nějaká náhoda, zvláště když v něm dominuje osoba Miroslava
Kalouska. A Kalousek v souvislosti s poměry ve Sněmovně mluví o „opoziční
smlouvě 2“. Sněmovna musí podle něj zabránit ústavnímu puči,
menšinové vládě bez důvěry... Jak se na jeho aktivity díváte?

Kalousek je dobrý vojevůdce. Tentokrát má ovšem malý problém. Chybí mu
vojsko, kterému by velel. Tak se odhodlal k partyzánské válce. Může
počítat a také počítá s podporou současné globální moci. Ta má ovšem
i jiné starosti. A tentokrát vstoupil do hry zcela nový prvek. Poslanci jsou
nyní vystaveni nikoli jen tlaku ze strany současné globální moci, ale také
tlaku zdola. Ze strany veřejnosti, která se učí chápat, o co jde. Pokud se
tedy Kalousek odhodlal k válce bez regulérní armády, bude to mít těžké,
protože nemůže počítat s podporou domácího obyvatelstva.

O víkendu zasedal Ústřední výkonný výbor ČSSD. Výsledek? Podle médií
téměř žádný. Strana stále hledá nového lídra, ale přitom ÚVV ČSSD
nerozhodl o přímé volbě předsedy a nechá prý rozhodnutí až na delegáty
mimořádného sjezdu, který je svolán na 18. února. Podle zaměstnanců
Lidového domu ale v ústředí strany vládne chaos, bossing, šikana,
alkoholismus a ve stranické pokladně se objevují černé peníze... ČSSD
navíc kvůli dluhu nemá peníze, a teď dokonce probleskují úvahy o tom, že
partaj v nouzi prodá Lidový dům. Co si o tom všem myslíte?

Většina těch, co mají blízko k epicentru moci v ČSSD, se snaží už jen
zametat stopy. Problém ČSSD je v tom, že vnitrostranická opozice se doposud
na nic nezmohla. Nejedná akčně, ale postaru. Ztrácí čas a odchodem členů
i sílu. Podrobně jsem si přečetl Zimolových 10 tezí k restartu ČSSD a
následně je i komentoval, viz:
http://radimvalencik.pise.cz/5187-restart-cssd-ne-zatim-prazdne-teze.html
Vyčichlá klišé. Tak například v době, kdy občané pociťují, že
přibývá problémů, že se problémy neřeší, že jsou ohrožovány jejich
základní jistoty, není možné úspěšně předstoupit před veřejnost s
programem „starého typu“, tj. výčtem slibů (či jinak řečeno –
definování priorit). Volič chce – aniž si to třeba uvědomuje –
objasnění toho, co je příčinou problémů, kdo je jejich původcem a kdo
může za to, že se problémy neřeší, s čím se budeme muset porvat, jak
problémy řešit, jak on sám (volič či příznivec ČSSD) se na řešení
problémů může podílet, jak je i současný stav ČSSD součástí i
důsledkem příčin těch problémů, se kterými se potýkáme.

Ani v KSČM není situace zrovna přehledná. Prý tam brzy nastane boj křídla
Vojtěcha Filipa a Jiřího Dolejše s místopředsedou Josefem Skálou, který
chce kandidovat na předsednický post. Zatímco Dolejš hovoří o „omlazení
strany“, Skála chce, aby byla partaj ostřejší a revolučnější. Podle
mnohých to je ale cesta zpátky. Má KSČM šanci na své „znovuzrození“?

I další strany mají problémy. Lidovci i ODS. Vtažení ODS do Kalouskova
bloku situaci v této straně vyhrotilo, protože někteří matadoři přišli
zbytečně o pozice, na které byli zvyklí. Pokud jde o KSČM, tak pro tuto
stranu platí ještě více než pro ČSSD, že v době, kdy problémy
narůstají a neřeší se, nemůže politický subjekt, který nehájí
privilegia majetných, ve svém programu tuto skutečnost ignorovat. Nemůže na
politický trh vstoupit s nefunkčním produktem – programem nesplnitelných
slibů, místo programu, který vychází z identifikování příčin
problémů a nabízí realistickou a perspektivní vizi jejich překonání. V
soupeření různých skupin v KSČM vyhraje ten, kdo toto pochopí, protože
členové a vlivní příznivci KSČM jsou v odhalení této samozřejmosti dál
než jejich vedení, které se příliš naučilo chápat politiku jako hrátky
či handly ve Sněmovně.

Minulý týden jsme si připomněli výročí listopadových událostí roku
1939 a 1989. V souvislosti se sametovou revolucí opětovně – a už
poněkolikáté – vzplanuly debaty o tom, zda se máme nyní lépe než „za
komunistů“. A hlas lidu není v této souvislosti zrovna jednoznačný. Máte
pro to nějaké vysvětlení? Jak se podle vás Češi se svátkem 17. listopadu
popasovali?

Všimnul jsem si především toho, že připomenutí 17. listopadu bylo letos
velmi rozpačité. Na Národní třídě i na Václavském náměstí. Étos se
vytratil. A žít jen z paušální kritiky minulého režimu, od kterého nás
dělí už 28 let, začíná být trapné. Podle mě je to důsledkem těchto
tří faktorů: 1. Absence vize a následná ztráta étosu. (Havlova „pravda
a láska“ se změnila v kult lokálního i globálního pokrytectví.) 2.
Listopad proběhl přesně v logice „nové třídy“ Milovana Djilase, ale ta
se nezbavila návyků slouhovství, nebyla schopna se prosadit a dostává se do
autu, což cítí velmi bolestně a snaží se sugerovat sama sobě, že realita
je jiná, než jaká je. 3. Ignorováním (a v určitém smyslu i „vyzmizíkováním“)
role vnitrokomunistického odboje z přípravy a průběhu 17. listopadu 1989
byla vytvořena představa o takovém průběhu historických událostí, které
člověk disponující kritickým myšlením nemůže uvěřit (a tak se
shlukují jen ti, co kritickým myšlením nedisponují), což jsem podrobně
rozepsal ve dvou komentářích:

Líbil se vám Koncert pro budoucnost, kde vystoupili někteří prezidentští
kandidáti? Mimochodem, kandidát Michal Horáček si stěžoval médiím, že
na rozdíl od tří dalších kandidátů – Marka Hilšera, Jiřího Drahoše
a Pavla Fischera – nedostal prostor hovořit na pódiu...

Nepřipuštění Michala Horáčka patří mezi největší pikantnosti
letošního 17. listopadu. Už tu máme zprivatizovaný veřejný prostor a
cenzuru i mezi „vyvolenými“. K tomu si dovolím ocitovat z vyjádření
organizátorů „Koncertu pro budoucnost“ k neúčasti Michala Horáčka: „Pozvaní
kandidáti byli vybráni na základě souladu jejich postojů s hodnotami 17.
listopadu a následně na základě jejich dosavadní veřejné známosti a
prostoru kandidátů promlouvat k veřejnosti. Cílem bylo podpořit ty, kteří
ho z dlouhodobého hlediska tolik neměli.“ Pokud jsem to správně pochopil,
tak zdůvodnění organizátory poměrně prestižní a medializované akce (mj.
i přímo ve zpravodajství ČT) bylo opřeno o „kompenzační“ důvody:
Michal Horáček je už beztak velmi viditelný a úspěšný kandidát, tak
jsme se rozhodli dát prostor outsiderům. Lze vymyslet ještě větší
hloupost?

V souvislosti se 17. listopadem jste byl spolu s disidenty a komunisty hostem
pořadu ČT Máte slovo. Překvapila vás tato debata, dala vám nějakou novou
úvahu k zamyšlení a inventuře toho, jaká je naše 28 let trvající cesta v
demokracii? Dělo se ve studiu něco zajímavého?

Ve studio se dělo to, co bylo vysíláno. Divák o nic nepřišel a užil si.
Já jsem se při vstupu na kolbiště necítil jako gladiátor, ale kladl jsem
si za cíl připomenout významnou roli vnitrokomunistického odboje při
přípravě 17. listopadu a ještě hodně dlouho po něm, když ještě zdaleka
nebylo rozhodnuto. Do změny režimu se zapojilo, statečně a nezištně, i s
vědomím možných negativních dopadů na ně samotné, obrovské množství
komunistů či členů tehdejší KSČ. Ne kvůli kariéře, ale kvůli jednotě
celé země, o kterou šlo a která vydržela poměrně hodně dlouho, ještě v
době nezbytných transformačních kroků v ekonomice. Těmto lidem ještě
nikdo nepoděkoval, ačkoli pro naši zemi udělali velmi mnoho. Z tohoto
hlediska mě zklamal Daniel Herman. Byl úplně jiný než před léty, kdy jsem
s ním měl příležitost vést moudrou a svěží debatu o významu
sekularizace pro Evropu. Nyní působil jako člověk, který se uzavřel do
svých schémat. Vidět jen represe padesátých let a přehlížet obrodný
étos let 60., který zastavila až okupace, to je pohled nedůstojný
kvalifikovaného odborníka, kterým by měl jako bývalý šéf ÚSTRu být.
Asi se ti hoši, kteří tam působí, tak navzájem prokádrovali, že z toho
úplně zblbli. Varovat komunisty, že si chtějí lehnout do postele s Babišem,
když – jak mu správně Pavel Kováčik připomněl – on sám s tím
Babišem v posteli leží dost dlouho a až doposud, to už je fraška. Stejně
jako nevidět, že lidovci byli vždy u toho, po celých více než čtyřicet
lidově-socialistických let. Je to o té biblické třísce v oku bližního a
trámu v oku vlastním.

Prezident Miloš Zeman je na státní návštěvě v Rusku. Co tato jeho cesta
přinese kromě dehonestování samotného Zemana, že nás opět „tahá na
Východ“?

Nikdo nás nikam netahá. Jsme tu ve středu Unie, máme své sousedy, s nimiž
sdílíme obdobné problémy. Z tohoto hlediska jsme spíše svědky absurdního
kaceřování nás a zemí s podobným osudem i v podobném postavení, jako je
naše, ze strany těch takzvaně rychlejších. Těch, které stále ještě
sestavují vládu a nedokážou se dohodnout, jak s uprchlíky. Těch, které z
nás tyjí jak přes vlastnictví našich firem a bank (300 miliard v
dividendách), tak i přes obchodní marži (odhadem také 300 miliard). Myslím,
že každý rozumný politik by měl dát přednost přímé podpoře obchodu s
Ruskem před reexporty přes Německo a další země. Že se ke své zemi
Miloš Zeman chová jako řádný hospodář, zatímco mnozí jiní jen jako
protektorátní administrativa, to mu mezi normálními lidmi body neubere.

Poměrně ostrou diskusi u nás vyvolal článek na webu ruské armádní
televize Zvezda, podle kterého by Československo mělo být vděčné SSSR za
invazi vojsk Varšavské smlouvy v roce 1968. Materiál vyvolal v úterý mezi
českými politiky rozruch a mnozí dokonce tvrdili, že se měl Zeman otočit
na podpatku a z Ruska odletět. Podle ministra zahraničí Lubomíra Zaorálka
by Zeman rozhodně o této věci v Rusku neměl mlčet a sdělení Zvezdy by
měl veřejně odmítnout. Sám Zeman uvedl, že není vyloučeno, že se proti
článku na ruském webu skutečně ohradí a zřejmě to bude na středečním
setkání s předsedou ruské vlády Dmitrijem Medveděvem...

Tak k tomu mám pár poznámek. Za prvé byl článek napsán blogerem do
rubriky, která nepodléhá schvalování. Jinými slovy – organizátoři
provokace se nedostali „výš“, k více oficiálnímu vyjádření
stanoviska, které je urážkou i provokací, což samo o sobě je už
neúspěchem akce. To, že několik našich politiků a mediálních mágů
dostalo s předstihem informaci o provokaci a byli „nabrífováni“, jak
mají vystupovat, tak na to si musíme zvyknout, resp. musíme počítat s tím,
kam až jsou schopni manipulátoři zajít.

Okamžitá a důrazná reakce Zemana nabourala plány manipulátorů –
nepočítali totiž s ní, protože už ztratili soudnost a nejsou schopni
vyhodnocovat situaci – a tak zbyly jen křečovité reakce, např. Jana
Farského ze STAN v Událostech, komentářích ČT 24. Na účinkování
Farského ve zmíněném pořadu ČT 24 stojí za to se podívat, ať víme, kdo
je kdo; zde je odkaz:
http://www.ceskatelevize.cz/porady/1096898594-udalosti-komentare/217411000371121/

Nakonec snad jen okrajová poznámka na adresu těch, kteří říkají, že z
hospodářského hlediska nemá Zemanova cesta do Ruska větší význam,
protože 80 procent produkce vyvážíme do západních zemí. Ano. Ale z těch
západních zemí jde významná část právě do Ruska, embargo neembargo,
respektive pro silnější země embargo jaksi neplatí, a zboží tam jde i se
ziskovou marží. To vše je mimo jiné i jeden z důvodů, proč Zemanova
návštěva, a i Zeman sám, tak vadí a proč byla provokace připravena.
