Zápas o ruský plyn: vyhrají všichni, kromě jedné hrdé země. Názor

Jak oznámil v Bruselu oficiální mluvčí Evropské komise Margaritis Schinas,
„podnikne Evropská komise veškerá nezbytná opatření k tomu, aby všechny
plynovody vstupující na území Evropské unie odpovídaly pravidlům EU,
fungovaly na stejné úrovni transparentnosti a byly přístupny jiným
operátorům“.

Přitom, jak vysvětluje nejmenovaný „diplomatický zdroj", v kuloárech bylo
dost jasně naznačeno, že Evropská komise hodlá tím rozšířit platnost
vůči Rusku celkem diskriminačního „třetího energetického balíku" EU na
výstavbu plynovodu Severní proud 2. Není na tom nic nového: EK už dost
dávno chce zapsat jeho body do mezivládní dohody s Ruskou federací včetně
mj. právního závazku operátora plynovodu pumpovat plyn do výrobců
nezávislých na Gazpromu (takoví však zatím prostě neexistují).

Současně Evropská komise ještě jednou požádala členské země EU o
mandát na jednání s Ruskem o výstavbě tohoto plynovodu.

Nikdo ze zainteresovaných osob však nemá velké pochyby o tom, že tento
mandát pod tou či onou záminkou nedostane.

A nejde vůbec o „přátele Ruska", ani o „Putinovy osobní přátele".

Nehledě na tvrdošíjné následování „amerického trendu", už prokázala
Evropská komise Rusku tolik potřebnou „nevídanou pružnost" při
obcházení onoho „třetího energetického balíku" v případě plynovodu
OPAL, který je pozemním prodloužením Severního proudu 1.

Otázka, která není v Evropě definitivně vyřešena, je poněkud jiná: kdo
bude „sedět" na západním konci potrubí?

Všechny ostatní otázky bude Rusko dost snadno regulovat pomocí „jižního
koridoru", čili „Tureckých proudů": jsou tam přece nevyužívané kapacity
Transanatolského a Transjadranského plynovodů, s jejichž pomocí se řeší
otázka „třetího energetického balíku" dost snadno.

Ne, Rusku není jedno, jestli bude tam „kontrola Evropské komise", nebo ne.
Je spíše nepříjemná, a bylo by samozřejmě lépe se obejít bez ní.
Němcům a Rakušanům však takový „bruselský přístup" EK k „proudům"
vyhovuje ještě méně, než Rusům.

A je pochopitelné, proč.

A zárukou toho není jen „turecká trasa", ale i čínsko-ruská Síla
Sibiře, a možná i „západní trasa" vedoucí také do Číny. A výstavba
obrovských kapacit na zkapalnění plynu na Jamalu a na Dálném východě.
Což je z hlediska nepolitizovaných německých energetiků velmi jasným
znamením toho, že je lépe nechat iluzí o „diktátu spotřebitelů", jimiž
dosud žije Brusel, a také jím hýčkaný „třetí energetický balík".
Vystoupení na asijské a tichomořské trhy plus na EU nezávislá první nitka
do Turecka znamenají velice jednoduchou věc: o ruský plyn teď bude třeba
zápasit.

A za této situace bude prostě šílenstvím odmítnout roli „privilegovaných
plynových partnerů Ruska", což velmi dobře chápou v Berlíně, Vídni,
Římě a Bruselu.

Poražení v „politickém a ekonomickém zápase o ruský plyn" nebudou: tak
či onak dostane každý svůj „kousek koláče". Otázka je jen v tom, čí
kousek bude větší a lepší. A dokonce pro Američany je ruský plyn v
Evropě „plusem" — to je přece „minus ruský plyn" na prémiových
asijských a tichomořských trzích. Tedy docela přípustná výměna.

A když říkáme, že „poražení nebudou", tak to samozřejmě kromě Kyjeva.

Názor autora se nemusí shodovat s názorem redakce
