Devět let ho tahají před soudy pro nic za nic. Bývalý velvyslanec rozkryl
nekalé kšefty na Schwarzenbergově ministerstvu a od té doby se nestačí
divit

ROZHOVOR Český velvyslanec v Thajsku je stíhán protikorupční policií. Tak
to začalo! Kauza údajného odcizení půldruhého milionu korun už trvá
devět let. Přičemž poškozený, tedy ministerstvo zahraničí, už u soudu
prohlásil, že mu žádná škoda nevznikla. Obžalovaný Milan Sedláček si
nedávno vyslechl už pátý osvobozující rozsudek. ParlamentnímListům.cz
vylíčil absurdní proces do všech podrobností.

Minulý týden jste si vyslechl už pátý osvobozující rozsudek. Nyní
informace o kauze odvysílá pořad Reportéři ČT. Jak to vnímáte?

Měl bych se cítit dobře, ale spíš cítím stejnou beznaděj jako na
začátku. Jen to dokládá celou situaci, která se již od začátku zdá být
nekalá, jak správně konstatovala při vyhlášení pátého zprošťujícího
rozsudku paní soudkyně. Státní instituce se již devátý rok zabývají
věcí, která vůbec neexistuje. To mě děsí i přes další osvobození.

Váš advokát Josef Lžičar při soudním stání naznačil napojení
bývalého ministra zahraničí Karla Schwarzenberga na policejní struktury,
které vás vyšetřovaly. Můžete to rozvést?

S Karlem Schwarzenbergem se známe sedmadvacet let. Pochybuji, že by se na tom
nějak sám podílel, vždyť na to měl své lidi. Jeho nejbližší okolí z
vedení ministerstva mělo perfektní informace především o budoucím
průběhu celé kauzy. Než jsem byl odvolán a ještě byl v Bangkoku, nikdo
nevěděl, o co vlastně jde. Už tehdy ale jeho nejbližší spolupracovnice
nabízela mé místo. Když kolegové namítali, že je kauza nesmyslná a
jistě se rychle vysvětlí, bylo jim před svědky odpovězeno: „Buďte
klidní. To je vyřešeno. Ten už se tam nikdy nevrátí!“ To znamená, že
museli mít exkluzivní informace, jak ta kauza bude probíhat dále.

Schwarzenbergův náměstek Jiří Schneider měl opravdu úžasné informace,
které neměl nikdo. Společně s mým obhájcem jsme se je dozvídali s
týdenním zpožděním. Všechno, co se poté stalo, věděl. To však mohli
znát jen vyšetřovatelé a státní zástupce. Proto tu koordinaci mezi nimi a
bývalým vedením ministerstva zahraničí cítím jako naprosto flagrantní.

Cítíte to jako pomstu za vaše odkrytí podvodů v zakázkách ohledně
informačních technologií (IT) na tehdejším ministerstvu zahraničí?

Ano, to říkám od začátku. A nejde o dojmy. Od doby, co jsem řídil česká
centra, jsem si uvědomil, že IT zakázky jsou obrovským tunelem ve státní
správě. Dnes nemine měsíc, aby ve státní správě nepraskl nějaký IT
průšvih za miliony až stamiliony. Dlouhodobě na to poukazuji, až jsem se
dostal na mušku IT firem. Když jsem se pak stal náměstkem ministra, tak jsem
hned ty zakázky a jejich plnění nechal prověřit. Firmy jsem tak připravil
o milionové podvodné zisky, což vyvrcholilo tím, že jsem odmítl podepsat
zakázku, která byla téměř o dvě stě milionů předražená. Byla navíc
naprosto zbytečná. V souvislosti s odmítnutím mi byla sděleno varování,
že když ji nepodepíšu, skončím u protikorupční policie a posléze před
soudem. Kdybych to podepsal, jak znělo „doporučení“, dostal bych dva
miliony korun. Jednání bylo mezi čtyřma očima a tehdy ještě nebylo ve
zvyku si každé jednání nahrávat. Vzhledem k tomu, že jsem skončil před
soudem, je jasné, jak jsem se tehdy zachoval. Zakázka se nerealizovala,
čímž jsem ušetřil státu čtyři sta milionů korun.

Nařídil jsem také vnitřní audit IT zakázek. Oddělení, které se tím
zabývalo, vygenerovalo několik velice konkrétních trestních oznámení.
Bylo to pod hlavičkou generální inspekce. Naprosto konkrétní včetně jmen.
Šlo o desetimilionové úniky a policie to během dvou měsíců odložila s
tím, že se nic nestalo. Stačilo si jen ty lidi zavolat na výslech a obvinit
je. Můj anonym, který byl vylhán od a do zet, vyšetřovaly dvě policistky
dva roky.

„Ha, ha. My ti to říkali!“ Nepřišel vám po začátku soudních tahanic
nějaký e-mail tohoto typu?

Na začátku mi přišlo pár anonymních SMS od lidí, kterým můj případ
udělal radost. Sarkasticky tedy možno dodat, že to mělo i „pozitivní“
dopad. Zmíněné doporučení obsahovalo i dodatek, že když se mi z toho
podaří náhodou uniknout, stejně nedostanu bezpečnostní prověrku nebo budu
jinak „výchovně“ potrestán. Bylo mi řečeno, že mají své lidi na
všech klíčových institucích, jako jsou státní zastupitelství, tenkrát
protikorupční policie a Útvar pro odhalování organizovaného zločinu,
Bezpečnostní informační služba, Národní bezpečnostní úřad a tak dále.
Podobné případy totiž slouží jako výstraha pro ostatní typu: „Chcete
dopadnout jako Sedláček, anebo se domluvíme?“ Takže se vždy domluví a
předražené IT zakázky jedou pořád. Dělají to opatrněji, ale podstata je
stejná.

Tehdy to fungovalo takhle... Na státní instituci je pozvána nějaká
renomovaná poradenská firma, která udělá za pár desítek milionů
takzvaný audit řízení organizace. Většinou to jsou opsané věci, které
byly navrhovány v privátním sektoru. Jedno z hlavních doporučení zní, že
v instituci je naprosto katastrofální stav informačních technologií a je
třeba ho zlepšit. Každý ministr nebo jiný vedoucí pracovník se nad tím
zděsí, nechce vypadat jako zpátečnický blbec a začne to okamžitě řešit.
Najednou se objeví někdo z okolí té poradenské firmy, slíbí, že vše
uvede do souladu s „nejnovějšími poznatky vědy a techniky“ a začnou
padat zakázky za stovky milionů. A kruh je uzavřen. Když do toho někdo
začne rýpat, má problém.

Jaká byla za Schwarzenberga atmosféra na ministerstvu zahraničí?

Kolem ministra stála hradba jeho blízkých. Jako při Schwarzenbergově
prvním působení na ministerstvu zahraničí to byli lidé naprosto
nekvalifikovaní. Pamětníci tu atmosféru popisují tak, že něco podobného
se nedělo ani v sedmdesátých letech při prověrkách. Já tu dobu nezažil,
ale jejich arogantní chování bylo neuvěřitelné a negativní následky
jejich zásahů do řízení ministerstva se musely dlouho odstraňovat. Na
odstřel nás bylo vytipováno několik, ale poprvé od revoluce se stalo, že
to byl bývalý ministr. V tomto případě Jan Kohout.

Všichni jsme tam napravovali stav, ve kterém se nacházelo ministerstvo po
prvním Schwarzenbergově působení. Takže by nám měl spíš poděkovat.
Další byl Hynek Kmoníček, o němž se Schwarzenberg následně vyjádřil,
že kdyby bylo velvyslanectví na Marsu, tak ho tam vystřelí. Poslal ho
alespoň do Austrálie, protože dál už nic není. Pořád na tom byl lépe,
než já s mým devítiletým martyriem. Pachatelé dobra se na mě prostě
slušně podepsali. Sedíme v kavárně, takže víme, o čem mluvím.

Ostatně Jakub Klouzal byl součástí týmu, který dělal všechny zmíněné
audity. Když dostal od Karla Janečka metál, tak se pokoušel ty věci právě
přes Janečkův Nadační fond proti korupci došetřit, ale bylo mu údajně
řečeno, že v tom jede svatý člověk Schwarzenberg, takže se tím fond
zabývat nebude.

Bylo nutné, aby Karel Schwarzenberg jako ministr zahraničních věcí zrušil
tolik zastupitelských úřadů, z nichž se některé nyní obnovují?

Nejsem proti rušení úřadů. Mám na státní správu vyhraněný názor a
myslím, že redukce je třeba. Kdyby bylo ministerstvo zahraničních věcí
zredukováno personálně i finančně na polovinu, tak si toho během krátké
doby nikdo nevšimne. V tomto případě ale šlo o to, že rušení bylo
naprosto nekoncepční a šlo proti našim ekonomickým zájmům. Česko se
svojí velikostí a vlivem by se mělo především zabývat ekonomickou
diplomacií. Mnohé vlivné země sice mluví o lidských právech, ale jdou
tvrdě po kšeftu a lobují za své podnikatele, jak mohou.

Takže dobré vztahy s Ruskem a Čínou jsou v pořádku, protože jde hlavně o
trh?

Jde především o ekonomickou diplomacii a je to v pořádku. S naší
velikostí vždy budeme v určité sféře vlivu. Byl jsem svědkem, když se ve
druhé polovině devadesátých let napravovaly ekonomické vztahy s Ruskem.
Sloužil jsem tam v Českém centru a Českém domě v Moskvě. Ostatně dnes
jsou ty vztahy opět v troskách. Před soudem stojím i proto, že jsem
pomáhal s česko-asijskými fóry. Podepsaly se díky tomu obchody za miliony.
Byl to předvoj současných dobrých česko-čínských ekonomických vztahů.

U soudu bylo obhájci napadáno státní zastupitelství s tím, že ve svých
vyjádřeních stále operuje s neexistujícím zastupitelským úřadem v
Singapuru. Jak to vzniklo?

To začalo na policii. V Singapuru byla kancelář generálního konzula, která
byla během vyšetřování zrušena. Ostatně to byl velký nekoncepční krok,
protože Singapur je bankovním srdcem Asie. Všichni to pochopili, jen bývalé
vedení ministerstva zahraničí ne.

Policistky se dotazovaly, jestli tam něco vědí o těch akcích. Nicméně jim
přišlo oznámení, že ambasáda neexistuje. Vysvětlil jsem jim, že
generální konzulát byl mezitím zrušen. Dostaly spojení na člověka,
který v Singapuru před zrušením sloužil, ale mezitím byl přesunut na
náš zastupitelský úřad do Harare, což je hlavní město Zimbabwe. Prý že
mu napíšou. Za měsíc mi vítězoslavně ukazovaly, že jsem je zase podvedl,
protože ani v Harare nikdo takový není. Jenže na obálce bylo napsáno
jméno toho pána, město Harare, kraj Zimbabwe, stát Singapur. Prostě
policistky žijí nejspíš dodnes v domnění, že Harare je hlavní město
Singapuru. A takovéhle expertky tuto kauzu vyšetřovaly. Nicméně třeba
státní zástupce neví, že Hongkong je od roku 1997 součástí Čínské
lidové republiky.

Nicméně o žádné semináře nešlo. O co tedy?

Termín „semináře“ byl uveden pouze v anonymu. Policistky to pak pořád
opakovaly a kladly v tomto smyslu i zavádějící otázky svědkům. Smlouvy
ale zněly na „Prezentační kampaň Česko-asijského fóra zaměřenou na
akvizici účastníků a vyhledávání obchodních a investičních
příležitostí pro české firmy v Hongkongu, Číně a Singapuru“. Fórum
se po dobu pěti let konalo v Praze a bylo velmi úspěšné. Tradičně ho
zahajovali čeští premiéři Fischer, Topolánek, Nečas. Aby obchodníci do
Česka přijeli, je třeba udělat prezentační akci. Někdo musí jet do Asie,
udělat tiskovou konferenci, rozeslat propagační materiály a při osobních
jednáních přesvědčovat obchodníky, aby jeli obchodovat do Česka a právě
do Česka, kde se uzavírají dobré obchody. Na každou ze tří akcí padlo
zanedbatelných čtyři sta tisíc korun. V roce 2009 se na základě takové
akce na Kampě sešlo několik desítek důležitých lidí. Účastnili se
všichni velvyslanci asijských zemí akreditovaní v Praze a další osobnosti
klíčové pro rozvoj ekonomických vztahů s daným regionem. Bylo to
vyhodnoceno jako nejlepší ekonomický projekt našeho předsednictví v EU.
Jen pro ilustraci. Díky kriminalizaci a s ní spojené medializaci této kauzy
po našem obvinění byl ročník 2011 ročníkem posledním.

Kolik se platí řečníkům, kteří takové fórum navštíví?

Nic. Peníze jsou určeny především na propagaci akce. Podotýkám, že šlo
o obchody, které by se daly počítat do desítek milionů dolarů.

Miloš Zeman kdysi o Lubomíru Zaorálkovi řekl, že je to „doktor Cvach“
české politiky. Teď už by to asi neřekl. Nicméně jak vy vnímáte
současné ministerstvo zahraničí?

Jsem stále zaměstnancem ministerstva zahraničních věcí a říkat vám
nějaké hodnocení mi nepřísluší. Mají tam svůj tiskový odbor a svého
mluvčího.

Vším, co jsem si o vaší devítileté kauze přečetl, prostupovalo vaše
zoufalství. Nicméně u soudu jste působil velmi sebevědomě až vzpupně.
Jak si to mám vysvětlit?

Anonym, který všechno spustil, přišel v září 2008. Od té doby se vše
intenzivně vyšetřovalo. V roce 2010, před plánovaným nástupem na post
velvyslance v Thajském království, Myanmaru, Laosu a Kambodži, jsem byl
ještě pozván na policii, kde mi bylo sděleno, že celá věc byla nesmysl,
takže ji odložili. Jakmile jsem se však stal velvyslancem, tak to spustili v
médiích. Myslím, že šlo někomu především o titulky. Třeba v Právu
psali: Český velvyslanec v Thajsku stíhán protikorupční policií. Byla to
doba, kdy vrcholila protikorupční hysterie, která nahradila politiku. Bylo
potřeba něco konkrétního, takže byl tento případ exhumován a použit.

A k té vzpupnosti. Vždy jsem se zabýval východní filozofií. Pozor, ne
náboženstvím. A filozoficky jsem zakotvil v taoismu. Člověk s takovým
vnímáním vždy trochu vystoupí z běhu společenských věcí a vše sleduje
s odstupem, protože stejně ví mnohé o směřování věcí. To mi dává
sílu. Říkám to velice zjednodušeně. Taoismus je o přirozeném běhu
věcí, ale v mé kauze je vše nepřirozené a tady i taoista musí ze svého
konání v nekonání slevit a pokusit se o nápravu věci.

Lidé, kteří prožili něco podobného, mají podle mě povinnost poukazovat
na to, jak je schopna fungovat státní moc prostřednictvím některých
nekvalitních lidí. A ne se na to vykašlat třeba tak, že se usadí v
politice a „zapomenou“. Je nezpochybnitelným faktem, že někteří,
zdůrazňuji někteří, úředníci v institucích orgánů činných v
trestním řízení vytvořili prokurátorsko-policejní systém. V něm
vědomě, buď z vlastní hlouposti, anebo na objednávku, ničí desítky,
možná stovky lidských osudů. Nejhorší je na tom to, že vše dělají bez
jakékoliv trestní či jiné zodpovědnosti. Na zákonnost dohlížejí lidé,
kteří se chovají nezákonně, ohýbají a nerespektují zákon. Není zde
reálný funkční instrument či instituce, které by vás před tím
ochránily.

Po sdělení obvinění máte třeba možnost podat stížnost proti obvinění
nadřízenému státnímu zástupci, který případ dozoruje. K vyřízení to
však dostane ten „váš“ a ten samozřejmě nebude přiznávat vlastní
chybu. Dva roky to dozorovala žalobkyně Šárka Pokorná a ona přece po dvou
letech nenapíše, že svou práci odváděla nekvalitně. K návrhu na
podjatost se zase vyjadřuje senát, který člověk označuje za podjatý. A
ten asi taky neřekne: „No, jo. On má pravdu. Jsme podjatí.“ A nikdo v tom
nic neudělá, dokud nepadne pravomocný rozsudek.

Připadá mi to jako box. Vyhrál jste v ringu pět kol, ale možná přijdou
další. Kolik jich ještě očekáváte?

V profesionálním boxu může zápas trvat až dvanáct kol. Doufám, že to
nebude můj případ. Ostatně to může skončit už nyní, pokud se státní
zástupce neodvolá, což se asi nestane. Městský soud, který ruší
osvobozující rozsudky, nikdy nesvolil k veřejnému projednávání. Jen
jednou, ale několik hodin před termínem to zrušil. Hodně divné. Tyto
instituce se devět let zabývají neexistující kauzou a náklady jdou podle
mě už do milionů.

Jak se k vám zachovali přátelé?

Dobře jen dva. Velmi mě podržela rodina. Je příznačné, že jsem dostal
hodně nabídek pomoci ze zahraničí. V mobilu jsem měl zhruba tisíc čísel.
Najednou mobil ztichne a lidé, když vás vidí, přecházejí na druhou stranu
ulice. To je však čím dál běžnější situace, která jen dokumentuje, jak
se vztahy stávají stále více instrumentálními a utilitárními. V
podstatě se naplnily všechny mé hypotézy o stavu dnešní společnosti. Ten
lidský marasmus je opravdu nebetyčný.
