Milan Syruček křtil paměti mluvčího Gorbačova: 85 procent Rusů podporuje
Putina, protože se jim žije lépe. Povím vám, jak to tam vypadalo, než se
dostal k moci

REPORTÁŽ Jedinou střelbu v bunkru, kde „odpočívaly“ sovětské jaderné
střely, v Míšově v Brdech, uslyšely zdi tohoto kdysi přísně utajovaného
objektu právě v těchto dnech. Byl u toho samotný nejbližší
spolupracovník a mluvčí posledního sovětského prezidenta Michaila
Gorbačova, Andrej Gračov, který se tu zúčastnil křtu své publikace „Zkáza
sovětského Titaniku“. Obsáhlou publikaci přeložil novinářský nestor
Milan Syruček.

„Je to v podstatě jeho biografie. Nejenom povídání o životě, ale
určitá filozofie a vysvětlování určitých období. Stalinismu,
chruščovismu, brežněvismu,“ uvedl ke Gračovovi bývalý zpravodaj Mladé
fronty. „Co se mi zvláště líbilo, bylo to, jak vysvětluje, v čem
stalinismus přežívá, jakým způsobem.“ Samotný křest publikace se
uskutečnil v Atom Muzeu v Míšově, na hranici Plzeňského a Středočeského
kraje, v bývalém úložišti sovětských jaderných hlavic, jediném svého
druhu na světě.

Rusko není SSSR

„V Rusku jsou dva veliké kontrasty,“ vysvětloval přítomným Milan
Syruček. „Dnešní Ruská federace je pravým opakem bývalého Sovětského
svazu v tom smyslu, že je tam nejdivočejší kapitalismus, jaký si můžeme
představit. Po Kajmanských ostrovech je to druhá země na světě s
největšími sociálními rozdíly. Pro příklad – jedno procento obyvatel
má stejné příjmy jako 71 procent ostatních. Do zahraničí, do daňových
rájů, se ulily za posledních dvacet let 3 triliony dolarů a 5 trilionů
dolarů v nezákonně vyvezených surovinách. To hovořím hlavně o těch 96
hlavních ruských miliardářích, kteří tyjí z té země. V tom jsou ty
kontrasty. Přitom Rusko v roce 1998, a to Gračov ve své knize právě
vysvětluje, vyhlásilo bankrot. Jeho ekonomika klesla na čtvrtinu úrovně
roku 1945, tedy poválečného období se zničeným hospodářstvím. To
vyneslo Putina k moci. Putin jako premiér dokázal tyto otázky řešit, i
když samozřejmě můžeme diskutovat o metodách. Pokud Putina znám, neřekl
bych, že by šel po nějakých výhodách pro sebe. Ostatně, být vládcem
takové říše, k tomu nepotřebuji peníze,“ dodal Syruček.

Stalinismus podle něj přežívá v několika věcech. „Řada lidí v něm
vidí určitý symbol vítězství ve válce. Protože se Stalinem se umíralo,
se Stalinem se šlo bojovat. Na druhé straně, za starého sovětského režimu
nebyla ta nerovnost, nebyla sociální nerovnost. Lidi měli byť minimální,
ale určité jistoty. Já jsem projel stovky vesnic a pro ty lidi nebyla
podstatná demokracie, ale to, aby se vůbec dostali do okresního města, aby
měli vodu, protože 40 procent nemělo kanalizaci, 40 procent nemělo energii.
To hovořím o konci 20. století. Teď je to z tohoto hlediska lepší. Proto
85 procent lidí podporuje Putina. Protože se jim žije lépe. Berte to
prakticky,“ hodnotil Syruček současnou situaci v Ruské federaci právě pro
mladší „rusobijce“, kteří „se osypou“, jen když vidí azbuku. „Oni
tam nikdy nepoznali demokracii, když bereme carské doby, pak Stalina, nyní
Putina. Proč o demokracii usilovat, když je to pro ně neznámý pojem?
Relativně. Je to zjednodušené, ale je to tak. Jiné je to v Moskvě a v
Petrohradě. Možná ještě ve Volgogradě. Ale venkov, Sibiř, ty žijí zcela
svým životem.“

Poté novinářský nestor, autor téměř třiceti faktografických knih, uvedl
neuvěřitelnou vzpomínku jako zajímavost: „Kdysi jsem tam byl se svým
přítelem, který objevil jednu rodinu, která žila v tajze od konce
dvacátých let, kam odešla z náboženských důvodů. Oni nevěděli, že
byla druhá světová válka. Žili z toho, co jim dala příroda. Narodili se
jim tam dvě holky a dva kluci a ten Vasja Peskov, který je náhodou objevil z
vrtulníku, tak byl prvním jiným člověkem, nerodinným, kterého vůbec v
životě viděli. To bylo v roce 1985. Jedinou knihu, kterou měli a každý
večer četli, byla Bible. Protože byli takzvaní starověrci,“ zavzpomínal
Milan Syruček.

A pak zhodnotil publikaci, která kvůli vichřici a zatopení tiskárny
nevyšla ve své finální podobě, a proto se musel připravit náhradní
výtisk. „Kniha Gračova je pro toho, kdo nechápe Rusko. Je, myslím, psaná
hezkým jazykem, až se blíží ke krásné literatuře. Je tam objasňováno,
jak on sám vnímal jednotlivá období. Co to bylo za období toho Chruščova.
Co byl ten ‚zastoj‘, tedy, jak se říká rusky, za Brežněva veškerému
zmrznutí politického i ekonomického života. Jak píše v této knize,
Gorbačov sám přiznal svoji největší chybu v tom, že chtěl reformovat
nereformovatelné. V tom byl základní problém,“ uvedl Syruček, který mj.
zval strůjce perestrojky na konferenci na podzim tohoto roku do Prahy, ale té
se Michail Sergejevič Gorbačov kvůli svému neuspokojivému zdravotnímu
stavu nemohl na poslední chvíli zúčastnit.“

„Gračov absolvoval nejprestižnější ruskou diplomatickou školu, řadu let
pracoval v Budapešti jako představitel Komsomolu ve Světové federaci
demokratické mládeže, dále pracoval v Moskvě a v posledních letech patřil
k nejbližším spolupracovníkům Michaila Sergejeviče Gorbačova. Byl jeho
prvním a posledním tiskovým mluvčím. Od roku 1991 žije se svou manželkou
v Paříži. Píše knihy, nyní ve francouzštině, které se věnují
problému, proč se rozdělil Sovětský svaz, jaký byl M. S. Gorbačov, oč
usiloval a co se mu nepodařilo,“ uvedl pro hosty křtu Syruček. Andrej
Gračov tedy s Gorbačovem spolupracoval od osmdesátých let, kdy byl
generálním tajemníkem. „Dodnes mám styky s Michailem Gorbačovem
především přes Andreje Gračova, protože on je členem Gorbačovova fondu
New policy,“ pochlubil se Syruček.

O Ukrajině

Na přání některých přítomných, včetně novinářů, pak ještě Milan
Syruček v kostce informoval o Ukrajině: „Teorií Solženicyna bylo, že
Rusové se dělí na tři větve. Velkorusové, Malorusové, Bělorusové.
Malorusové jsou Ukrajinci. Ti vlastně nikdy neexistovali, nebyli národem, je
to uměle vytvořený celek, který si spíše od Ruska ukradl nějaké území.
A tam se prezentoval a to je jádrem sporu. I to ve své knize částečně
vysvětluje Andrej Gračov v tom, že v roce 1654, kdy Bohdan Chmelnickij
bojoval jakožto ‚ukrajinský hejtman‘ proti Polákům, tak požádal o
pomoc ruského cara, protože je nemohl přemoci. A car tu pomoc pochopil tak,
že od té doby tu od Dněpru levobřežní Ukrajinu považoval za ruské
provincie. Od toho je název Malá Rus nebo Novaja Rus, Nová Rus, která se
dodneška traduje a tak se nazývají celé oblasti – Charkov, Doněck, celý
Donbas až k Oděse.“

Podle novináře Syručka, se kterým se přátelil i francouzský prezident
Miterrand, jde o dost složitou historii. „Protože počínaje rokem 1920 po
Ŕíjnové revoluci tam začala obrovská rusifikace. Když ukrajinští
rolníci, kteří podstatně lépe hospodařili, byli vyspělejší, se
postavili proti kolektivismu, tak první čistky, ty masové popravy milionů
lidí byly na Ukrajině. Pak byla druhá vlna v roce 1937, 1938. Pak po válce
na Ukrajinu poslali jak Stalin, tak Chruščov, který v tom pokračoval,
tisíce Rusů, kteří obsadili od okresních orgánů všechny vedoucí funkce.
To mohli být jenom čistokrevní Rusové. V Kyjevě samotném bylo jen šest
základních ukrajinských škol, všechny ostatní musely být ruské. Byla
plná rusifikace. Samozřejmě, že odpor proti Rusům byl více na západní
Ukrajině, ale i ti východní se cítí být Ukrajinci. Byla chyba těch
posledních ukrajinských představitelů, třeba od Juščenka, že zase proti
tomu zavedl násilnou ukrajinizaci východních oblastí. Že tam nechal jen
jeden, ukrajinský, jazyk, a co bylo ruské, to odmítal. To byly ty extrémy,
ze kterých pramení i tento stávající konflikt,“ uvedl Syruček.

Muzeum smrti

Andrej Gračov pak v bývalém přísně utajeném bunkru, o kterém nevěděli
ani tehdejší vysocí českoslovenští politici, natož pak armáda, která
měla celé Brdy za vojenský újezd, uvedl: „Musím říci, že jsem smekl
klobouk jako výraz své úcty těm, kteří zachovali toto muzeum. To jediné,
co v době studené války mohlo sjednotit celý svět, byl strach před
atomovou smrtí. Kdo by chtěl být archeologem a dělat vykopávky v civilizaci,
které sama sebe mohla zničit... Je to památka toho, čemu jsme se naštěstí
vyhnuli, ale také toho, co nikdy nemůžeme zapomenout.“

Předseda Nadace železné opony Václav Vítovec reagoval na chválu slovy: „Děláme
to proto, abychom varovali budoucí generace před tím, co si prožili naši
otcové a dědové, a aby se už studená válka v žádné podobě neopakovala.
Měli jsme jí všichni plné zuby.“

Jak s odlehčením řekl Andrej Gračov při křtu knihy lahví sektu: „Zdejší
teplota 9 stupňů je ideální pro šampaňské. Ať tedy tady létají jen
špunty šampaňského a nikdy nic jiného...“ Načež od organizátorů akce
zaznělo:„Jediná střelba v bunkru!“

A o tom, jak byl již tehdejší svět globalizovaný, promluvil s novináři
opět Milan Syruček, o kterém se s humornou nadsázkou říká, že snad musel
být u všech možných osobních rozhovorů mnohých politiků mezi čtyřma
očima, jaké má informace: „Jaderný kufřík vážil 18 kilogramů a
střídalo se pět důstojníků, kteří jej za Gorbačovem nosili. Stejně
jako nyní za Putinem. Ony jsou vlastně identické s tím americkým, protože
to pro ně dělala jedna firma. Jen se liší jeho vnitřní zařízení,
protože v USA povel k odpálení rakety vydá prezident, v Rusku dává pokyn
prezident prostřednictvím náčelníka generálního štábu.“

Andrej Gračov pobýval v České republice tři dny a byl přijat i na
Pražském hradě.
