Lenka Procházková: Přicházejí grázlové a zabijáci. Potopa. Savčenková?
Já při hladovce nevyšla schody, a ona...

Někdejší disidentka a signatářka Charty 77 Lenka Procházková pro
ParlamentníListy.cz poznamenala, že pokud bude v rámci boje s ruskou
propagandou pozvána k podání vysvětlení, vrátí se do svých mladých let.
Coby pozorovatelka slovenského dění hodnotí výsledky tamních voleb a
vyjadřuje se i k otázkám uprchlické krize a jejího řešení.

Jak hodnotíte výsledky slovenských parlamentních voleb? Nejsilnějším
tématem pro média nejen na Slovensku je úspěch Kotlebovy strany. Hovoří se
o nástupu fašistů, o Tisových pohrobcích. Otázkou je, kdo je za úspěch
Kotlebovy strany zodpovědný? Větší část komentátorů z toho viní
Roberta Fica a jeho protimigrační rétoriku, naopak prezident Zeman viní
právě slovenské novináře, kteří prý svoji štvavou kampaní proti Ficovi
nahnali voliče do náruče fašisty Kotleby…

Samozřejmě, že média mají podíl na výsledku (každých) voleb. Co se
týče těch nedávných slovenských, domnívám se, že úspěch Ľudové
strany Naše Slovensko by byl ještě zřetelnější, kdyby mnohé Kotlebovy
soukmenovce neodradily zveřejňované předvolební průzkumy. Ty nedávaly
ĽSNS šanci dostat se do parlamentu, a proto někteří voliči nechtěli
riskovat, že jejich hlasy propadnou a „hodili“ to třeba SNS. Usuzuju tak i
z debat Slováků na internetu. Kromě zřejmě „cinknutých“ mediálních
průzkumů ovlivňovaly rozhodování voličů další faktory. Třeba
načasovaná stávka učitelů a hromadné výpovědi nemocničních sester.
Tyto akce měly za cíl snížit popularitu premiéra Fica a jeho Smeru. Jeden z
organizátorů, Ľudovít Sebelédi, se dal slyšet, že „Ak Smer klesme o
päť percent, štrajk bude úspešný“. Ovšem ten „úspěch“ se
stávkujících nedotkl, jejich požadavky na lepší platy nemohly být
vyslyšeny, takže se pokořeně vrátili do práce. Obohatili se pouze trpkou
zkušeností, že jejich oprávněná nespokojenost byla zneužita a usměrněna
pro „vyšší“ cíle. Ale ani těch naštěstí dosaženo nebylo. Ve
zdánlivě patové povolební situaci, kdy média věštila úřednickou vládu,
kterou by podle připraveného taháku s chutí najmenoval prezident (a
filantrop) Kiska, zabodoval premiér Robert Fico svým nečekaně rychlým a
efektivním vyjednáváním.

Kdo trochu sleduje slovenskou politickou scénu, však musí žasnout nad tím,
že Andrej Danko (SNS) a Béla Bugár (Most-Híd) dokázali přikývnout na
účast svých vzájemně antagonistických stran v jedné koalici. Oba
předsedové tím nepochybně riskují znechucení jak voličů, tak i
některých svých poslanců. Tyto jejich obavy musely být v průběhu
vyjednávání s Ficem překryty nějakým řádově silnějším strachem, tedy
hrozbou jiné kategorie. Slovenský premiér se už dlouho pohybuje v
realističtějším informačním poli, než oba pěšáci, které teď nutně
potřebuje do nesourodé party, takže jim musel něco závažného odtajnit.
Můžeme si jen vyvozovat, jakého druhu jeho apel asi byl, když i elegán
Béla Bugár, který na předvolebnich shromážděních ujišťoval, že do
koalice se Smerem nikdy nepůjde a kritizoval krom jiného Ficův nevstřícný
postoj k migrantům, nyní spáchal veřejné harakiri, jak lze číst z
rozhořčených komentářů na sociálních sítích. Poslední v plánovaném
koaličním čtyřlístku, politický turista Radoslav Procházka, jehož nové
straně Sieť médiální „machři“ chtěli zajistit dvouciferný výsledek,
což nevyšlo, byl zřejmě pro Fica nejsnadnějším oříškem. Podnikatel
Procházka se totiž v průběhu volební kampaně zadlužil až po uši...

Někteří komentátoři slovenských voleb tvrdí, že prohráli všichni. Vy
to zřejmě vidíte jinak.

Prohráli ti, kteří si od voleb slibovali odchod Roberta Fica do opozice.
Jejich soustředěnost na tento společný cíl však měla rozličné motivy.
Někteří si od pádu premiéra slibovali vlastní politický vzestup, jiní
přesměrování toků peněz a dalším (filantropům) šlo o změnu
zahraniční politiky SR a v důsledku toho o oslabení V4, nebo dokonce o její
rozpad. Výsledky voleb však potvrdily platnost pořekadla, že příliš mnoho
kuchařů pokazí polévku.

Pokud premiér Fico zrealizuje ohlášenou koalici se zmíněnými třemi
stranami, zřejmě pro SMĚR-SD udrží ministerstvo vnitra, financí,
zahraničí a další čtyři křesla. Národovec Andrej Danko si asi bude pro
svou osobu nárokovat post předsedy Národní rady a pro svou stranu
ministerstvo obrany. To má jistou aktuální logiku, a ostatní umístěnky už
z krátkodobého hlediska nejsou tak klíčové. Jestli se toto podaří a
koalice získá v parlamentu důvěru, troufám si říct, že Robert Fico
vybojuje nejtěžší bitvu svého života. Zatím! To, co jej dále čeká, v
období, kdy Slovensko bude předsedat rozklížené EU, nelze totiž vůbec
odhadnout. Člověka, který na sebe bere takové břímě odpovědnosti – a
to nejen za svou zem! – lze už teď litovat, ale současně jeho rozhodnutí
vzbuzuje respekt a snad i naději.

Co se týče Mariana Kotleby, pokud nebudou předčasné volby, kterým chce
Fico zabránit za každou cenu, není to nebezpečí zatím akutní. Říká se
ale, že třetina hlasů, které M.K. získal, byly od prvovoličů. Pokud tito
mladí lidé nabírají své „znalosti“ historie z Kotlebových projevů,
pak by měla budoucí slovenská vláda opravdu věnovat velikou pozornost
resortu školství. Investice do kvalitního vzdělání se však bohužel
zúročují jen pozvolna, zatímco dračí sémě vzklíčí vždy překotně,
neboť nesouvisí se schopností kriticky myslet. To se samozřejmě netýká
jen Slovenska, i u nás je školství dlouhodobě taky v úpadku. Internet je
sice hbitý pomocník při hledání informací, ale poslání pedagogů je a
bude pořád nezastupitelné.

Když jsme u toho internetu, nedávno se v naší Poslanecké sněmovně konal
seminář, který varoval před dopadem ruské propagandy údajně šířené na
mnoha webech. Seminář zaštítila poslankyně Helena Langšádlová.
Domníváte se, že by bylo v zájmu bezpečnosti ČR tyto tzv. proruské weby
zakázat či blokovat?

Informaci o průběhu zmíněného semináře uspořádaného na parlamentní
půdě a o následné debatě na stejné téma v Knihovně Václava Havla jsem
samozřejmě zaznamenala. Paní Langšádlová a další hlavní řečníci na
té akci zřejmě zapomněli, že demokracie je založena na diskusi a nikoliv
na cenzurování. Možná kvůli ochraně své jediné pravdy dospějí naši
inkvizitoři až k tomu, že budou iniciovat založení sněmovního
vyšetřovacího výboru pro neamerickou činnost.

Našla jsem si i zveřejněný seznam oněch „proruských“ webů. Do
některých svými články a komentáři přispívám i já. Takže až dostanu
obsílku s modrým pruhem, a uvnitř bude předvolání k podání vysvětlení,
psychicky omládnu. Budu se zase cítit jako v dobách normalizace. Tehdejší
strážci jediné pravdy měli k dispozici celý aparát dohlížitelů, kteří
mohli zabavovat samizdatové knihy, časopisy a dokonce i psací stroje. Jejich
dnešní následovníci to mají jednodušší, stačí jim prosadit blokování
„závadných“ zpravodajských serverů. Takže i chytré mobily se rázem
stanou dementními? Tyto nápady jsou nejen zpozdilé, ale doslova opožděné.

Lidé v celé Evropě, a dokonce i v USA, už se probouzejí z letargie a z
uhranutí mainstreamem a začínají přemýšlet samostatně. Takže věřím,
že každý pokus o uzákonění cenzury by narazil na masový odpor. Otázka
ovšem je, zda by obránci svobody slova nebyli zchlazováni proudy studené
vody a oslepováni slzným plynem, jak se nedávno stalo v Ankaře. Turecké
metody, nesoucí jasné znaky fašismu, zatím Evropa mlčky toleruje, aby pana
Erdogana nepopudila a udržela s ním tzv. partnerské vztahy. Jenže od
ignorování chorobných příznaků u partnera je už jen krůček k vlastní
nákaze totalitním morem.

Ministr zahraničí Zaorálek učinil poměrně ostré výroky ohledně Ruska.
Jednak podle něho Rusové posílají do Evropy uprchlíky a přiživují
migrační krizi. Za další podle něho Rusko zůstává nevypočitatelné,
hraje podle jiných pravidel, proto si neumí představit návrat do běžných
vztahů. Ostatně je dle Zaorálka Česká republika připravena podpořit nové
sankce vůči Rusku kvůli případu zadržované ukrajinské pilotky
Savčenkové, podle ministra je to odporný, vyprefabrikovaný případ. Co k
jednotlivým bodům říci?

Nerozumím tomu, jaký návrat do běžných vztahů měl pan ministr na mysli.
Období po rozpadu SSSR, kdy Jelcin Rusko rozkrádal a vyprodával a Západ mu
nadšeně aplaudoval? Ve srovnání s oním „blahým“ obdobím se
samozřejmě dnešní realistická politika Ruska musí panu Zaorálkovi jevit
jako „nevypočitatelná“. Prezident Putin je skutečně jiný „hráč“
než Jelcin, když dokázal Rusko, ležící na lopatkách, pozvednout a
napřímit. Takže místo nostalgických vzpomínek na „běžné vztahy“ za
starých dobrých časů by si náš pan ministr zahraničí měl srovnat
hodinky. A přestat věřit strašidelným pohádkám, které se vyprávějí na
Tržišti (název ulice, kde je sídlo ambasády USA, pozn. red.)

Co se týče nejnovějších strachů pana Zaorálka, které s ním sdílí i
pan Stropnický, z toho, že Rusko podporuje transport migrantů přes své
území do Evropy, aby ji rozvrátilo, myslím, že v této disciplíně je
jasným favoritem paní kancléřka Merkelová. Rusko přijalo téměř milon
běženců z Ukrajiny, kteří utekli před banderovskou demokracií, kterou na
Majdanu opěvoval i pan Zaorálek. Že by nevypočitatelný Putin přiměl tyto
ruskojazyčné azylanty, kteří už získali byty, práci a mnohdy i možnost
studovat, k další pouti, aby Evropu rozvraceli ze severu? Nebo snad vyslal
své agenty, aby v rolích převaděčů odklonili běžence ze zablokované
balkánské trasy na výhodnou „zkratku“ směřující přes Turecko,
Černé moře, Ukrajinu, Bělorusko, Rusko a Finsko? Ale třeba má pan
Zaorálek pro svá tvrzení satelitní důkazy. Podobné těm, na jejichž
základě ihned rozeznal, že malajsijské civilní letadlo sestřelili nad
Ukrajinou Rusové, a proto s přesvědčením spravedlivého zvedl ruku pro
sankce.

O nevině něžné ukrajinské bojovnice Naděždy Savčenkové má zřejmě
též dokonalý přehled podložený fakty, takže nepotřebuje čekat na
soudní verdikt a hodlá v sankcích proti Rusku přitvrdit. Na mnohé
normální občany, kteří si každou informaci šířenou veřejnoprávní
televizí už uvykli pracně ověřovat a doplňovat z jiných zdrojů, však
bojovnice z pluku Ajdar nepůsobí jako oběť politické zvůle. Po zhlédnutí
videozáznamu ze soudní síně jsem ale usoudila, že obžalovaná musí být
vskutku neobyčejná žena, obdařená nadlidskou energií, když po hladovce
trvající řadu týdnů a k posledku i bez pití dokázala svižně vyskočit
na lavici a vyhrožovat rozpoutáním „majdanu“ v Moskvě. Kdysi za mlada
jsem také držela protestní hladovku, jednadvacet dní jsem pila pouze vodu.
Ke konci už jsem sotva vyšla schody...

Německo má za sebou regionální volby ve třech spolkových zemích. CDU
kancléřky Merkelová ztratila ve všech, přičemž vyhrála pouze v
Sasku-Anhaltsku. Výrazně naopak získala protiimigrační a euroskeptická
Alternativa pro Německo (AfD). Je to začátek konce „merkelismu“, jak
někteří tvrdí už delší dobu, anebo pod tlakem kancléřka změní
politiku a po čase odejde ze scény se ctí a puncem velkého státníka?

Poměrně nedávno jsem zaslechla vyjádření nějakého televizního „odborníka“,
který tvrdil, že politici nemají sloužit veřejnému mínění, ale mají je
formovat. Paní Merkelová to loni zkusila a řadu měsíců se jí to za pomoci
médií i dařilo. Němci mají trochu jinou mentalitu než třeba my, vyhovuje
jim silný autoritativní hlas, který zadává jasné kolektivní úkoly. Mají
samozřejmě i odlišnou historii, což je, sedmdesát let po konci prohrané
války, činí vnímavějšími k neštěstí bližních a štědřejšími k
jejich potřebám. Hrubě řečeno, mají tendenci stále dokazovat, sobě i
světu, že „převýchova“, denacifikace, se perfektně povedla.

Migrační krize je však o něčem jiném než o vyrovnávání se s vlastní
minulostí. Po necelém roce už i mnozí Němci poznali, že tady a teď jde o
budoucnost. Nejen Německa ale celé Evropy. A že ten autoritativní hlas
kancléřky se buď „sekl“ v odhadu situace, nebo, v horším případě,
že tlumočí příkazy z vyššího rozhodovacího „levelu“. K prozření
přispěla i „veselá“ silvestrovská noc, „střílečka“ v Paříži a
další ukázky toho, že ti, kdož do Evropy přicházejí, nejsou jen oběti
hodné soucitu, ale i grázlové a zabijáci.

Vzestup AfD (Alternativy pro Německo) je reakcí rozhněvaných lidí a
předpokládám, že i v dalších zemských volbách bude CDU daleko od
oslnivých vítězství, na jaká byla zvyklá v minulosti. Paní kancléřka
však působí až strojově tvrdohlavě, takže je obtížné si představit,
že by náhle začala reflektovat veřejné mínění a změnila politiku,
případně se dobrovolně stáhla demisí.

Ústupky Erdoganovi jsou u této hlasatelky demokracie a lidských práv
nepochopitelné. Diplomat Jan Koukal vyslovil v rozhovoru o migrační krizi
úvahu: „To, že jsme civilizačně vyhráli, nám vytváří povinnost si tu
civilizaci chránit.“ Erdoganův nápad o „vratných lahvích“, tedy
výměně neztotožněných migrantů za běžence onálepkované etiketou, mi
ale nepřipadá jako bezpečné řešení pro Evropu.

Na rozdíl od Matky Terezy, jejíž svatořečení se vleče už téměř dvacet
let od její smrti, se Mutti Merkelová zřejmě dočká ocenění svých „milosrdných“
činů už zaživa. Rčení „Po nás potopa!“ pro paní kancléřku a její
skvadru zřejmě platit nebude. Ta vyprojektovaná „potopa“ už žije
vlastním životem a rytmem. Jednání o bezvízovém vstupu do EU pro osmdesát
miliónů Turků asi také k regulaci té „velké vody“ nepřispěje.

Samozřejmě, že bych si moc a moc přála, aby naši vnukové mohli číst v
budoucích učebnicích dějepisu oslavnou kapitolu uvedenou slovy: Nebezpečný
pokus kancléřky Merklové o Německý zázrak č. 2 byl odvrácen zásluhou
Visegrádské skupiny... Nebo něco v podobném duchu. Za zázraky se však
nestačí jen modlit se, lidé jim musí vyjít vstříc. Sedět u televize a
čekat na lepší zprávy, zatímco čas nevyužitě plyne, nás nepřetvoří v
občany, ale spíš ve společenství přátel žehu...

Velvyslanec USA pan Schapiro navštívit nedávno brněnskou mešitu a setkal se
s předsedou Muslimských obcí v ČR. Debatovali o potřebě tolerance, inkluze
a budování vzájemného porozumění mezi náboženskými komunitami. Prý
budou dělat vše, co je v jejich silách, aby porazili předsudky o islámu a
hledali mír a dobrou vůli. Co si o tom myslíte?

Kdoví, o čem ti dva skutečně jednali? Možná pan Schapiro přinesl panu
předsedovi do mešity v rámci budování mostů vzájemného porozumění
pozvánku na příští Gay Pride v Praze. Sluníčkáři by jistě uvítali,
kdyby v čele duhového průvodu kráčel tolerantní muslimský předák ruku v
ruce s přítelem Schapirem. Mimochodem, ta přezdívka „sluníčkáři“ je
nevýstižná, mělo by se jim říkat „náměsíčníci“, když je tak
přitahuje půlměsíc...

Islám prochází, na rozdíl od zestárlého křesťanství, teprve pubertou.
Ale je riskantní, aby dospíval zrovna na našem území. Na rozdíl od paní
Merkelové nevěřím, že integrace muslimů do evropské kultury je možná a
že ti, kterým otevřela dveře, budou ochotni zametat nevěřícím psům
ulice. Mnohé z muslimských běženců přilákal do Evropy virtuální svět,
který odezřeli z telenovel a reklam. Ale nečekali, že se k němu budou muset
brodit blátem. Takže jejich sen o lepším životě se kvapem vytrácí. Na
uprázdněné místo se hrne hněv. Evropští politici však místo ostrahy
hranic dál promýšlejí nové a nové sankce proti Rusku! A naši trpaslíčci
jim sekundují, neboť je pro ně pohodlnější mýlit se s Bruselem a
Washingtonem, než mít pravdu se Zemanem.

Český ministr obrany už si sice po dvou letech ve funkci všiml, že de facto
nemáme armádu, ale tím, že do ní chce teď narychlo povolat sedřené
Magdony propuštěné z dolů, obranyschopnost země nevyřeší. Abych však
nebyla k panu Stropnickému nespravedlivá, musím dodat, že naše armáda v
dohledné minulosti nikdy nesměla bránit vlastní zemi, takže udržovat ji v
odpovídající síle se politikům jeví jako zbytečný přepych.

Jsme ale členem NATO. Takže obrana našeho území je smluvně garantována.

To, že jsme členem Aliance, bych okomentovala stručně: bohužel. V několika
předchozích rozhovorech a komentářích pro PL jsem podrobněji rozebírala
skutečnost, že členství ČR v tomto „obranném“ spolku z nás fakticky
dělá spoluviníky agresí, kterými USA, prostřednictvím NATO,
uskutečňují své mocenské a ekonomické cíle. Nejen, že jsme si tím
členstvím zničili dost jedinečný a s mravností související charakter
naší historie, ale podle zákona akce a reakce je nyní ohrožena i naše
budoucí bezpečnost. Spoléhat se na účinnou ochranu od spolku, jehož
silným členem je i fašizující se Turecko, mi připadá hodně odvážné.

Ještě dotaz z jiného „koše“, který se vás však jako spisovatelky a
novinářky jistě týká takříkajíc profesně. Jaký máte názor na
dosavadní průběh kauzy „Peroutka“?

Zdá se, že paní Terezie Kaslová se příliš podrobně neseznámila se spisy
svého slavného předka. Tu opožděnou možnost nedostala ani u soudu, kde
bylo právnímu zástupci žalované strany odepřeno předložit Peroutkovy
články z let 1938-39, z nichž je patrný autorův mylný odhad politické
situace a jistý obdiv k tzv. Vůdci atd. V pozdějších vzpomínkových
článcích, které Peroutka psal už v exilu a v nichž se ohlížel na
předválečné období, je už zaznamenán jeho odpor k nacismu a popis jeho
tehdejších obav o osud Československa. Reflexe vlastní tvorby z oné
kritické doby však i tam chybí. Peroutka byl hrdý člověk a zřejmě
pokládal svou následnou statečnost během výslechů na gestapu a věznění
v koncentráku za dostatečnou daň za krátkodobé intelektuální selhání v
několika politických textech. Prezident Zeman má ale taky svou hrdost, což
vedlo k tomu, že včas nedokázal připustit, že se možná zmýlil v názvu
Peroutkova komentáře, jehož obsah mu utkvěl v paměti.

Svým způsobem je to patová situace, kterou soud nemůže vyřešit
spravedlivě. Paní Kaslová už zřejmě pochopila, že je zneužívána k
dehonestaci prezidenta. Nicméně i ona má svou hrdost, a tak dál předstírá
dobrovolnost „aktu“ a svou potěchu z jeho průběhu.

Nechtěným vedlejším účinkem kauzy je to, že mnozí Peroutkovi zastánci,
kteří jej zprvu hájili spontánně a z hlubokého vnitřního přesvědčení,
se po dodatečném studiu jeho díla dostali na obtížnou křižovatku.
Nezávidím jim jejich dilema. Ze zkušenosti však vím, že dokud je člověk
ochoten a schopen přijmout i hořkou pravdu, je stále ve vývoji. Bez ohledu
na to, jak bude znít konečný soudní verdikt, má už dnes kauza mnohem
hlubší smysl a širší dopad, než rádci žalujíci strany mohli tušit a
než si plánovali. Dá-li se však o nějakém varování ze záhrobí říct,
že přichází v pravý čas, pak je to právě případ Ferdinanda Peroutky.
Naše současná novinářská elita ale bohužel vzkaz nedokáže rozluštit.

Za několik dní budete mít křest knihy „Nejsou to bohové!“ Některé v
ní obsažené texty vycházely formou rozhovorů a komentářů i na PL. Co
byste chtěla vzkázat čtenářům sbírky?

Knížka vyšla koncem minulého ruku už v elektronické podobě. Křest její
tištěné verze se bude konat na Zelený čtvrtek v 16 hodin v Paláci knih
Luxor. Velikonoční načasování jsem zvolila schválně, jako připomínku
evropských duchovních hodnot, o jejichž ohrožení se politici stále
častěji obávají, aniž by svému strachu čelili odpovídajícími skutky.
Pochopitelně, že ani slova obsažená v knize ještě nejsou činem. Ale
mlčet, nebo dokonce lhát o současné situaci v Evropě, by bylo zločinem.
