Úspěšné začlenění cizinců? Z Německa přišlo velmi nepříjemné
číslo

Pokračující migrantská krize a její řešení zůstává i nadále
prioritou německé kancléřky Angely Merkelové. Otevřená imigrační
politika kancléřky se setkává s kritikou z opozice, z domovské CDU a
hlavně z bavorské a sesterské CSU, ale také uvnitř Evropské unie, kde se
společné evropské řešení hledá s velkými těžkostmi a doprovází ho
systémová nejistota. Poslední vývoj zmapovala pro Parlamentnílisty.cz
Veronika Sušová-Salminen.

Doma se německá vláda snaží o některé kroky, které by regulovaly
azylové podmínky v zemi. Parlament přijal nový návrh azylového zákona,
který znamenal zpřísnění podmínek azylu, především pro sjednocení
rodiny, které mají evidentně zabránit nebo spíš odložit další vlnu
příchozích do Německa. V podobném duchu se nese i mise ministra vnitra
Thomase de Maiziera v severní Africe, která chce dát severoafrickým zemím
jako je Tunisko, Maroko a Alžírsko status bezpečných zemí bez nároku na
udělení azylu pro jejich občany. Německá policie rovněž ohlásila
některé pokroky v boji proti široce medializovaným přistěhovaleckým
gangům. Naproti tomu oficiální informace o tom, že Německo „neví“ o
asi 130 tisících lidí, kteří do země přišli a následně zmizeli mimo
evidenci německých úřadů, ukazuje na další doprovodný problém. Nové
otazníky vznikají i kolem potřebných investic do integrace neurčitého
počtu přistěhovalců vzhledem k rozpočtové politice Německa.

Právě striktní rozpočtová politika ministra Schäubleho budí rozpaky
například u sociálních demokratů a podporuje třenice v koalici. Jádrem
sporu je fakt, že Schäuble chce tyto obrovské (a svojí konečnou výší
zatím neodhadnutelné) investice v podobě výdajů rozpočtu platit z
rozpočtových přebytků a daní dnešních Němců, zatímco půjčka by
platby rozdělila na delší časový úsek a zatížila by také budoucí
generace.

Prognóza německé centrální banky Bundesbank optimisticky konstatovala, že
díky současné příznivé ekonomické situaci v zemi má být v rozpočtu
Německa dost prostoru pro absorbování těchto výdajů. Nutno ale dodat, že
další názory odborníků upozorňují na to, že přes robustní pracovní
trh dostávají přistěhovalci horší práci, a to i navzdory kvalifikaci a
znalosti němčiny, a jejich platy jsou výrazně nižší. To naznačuje, že v
Německu existuje klasická diskriminační mzdová propast mezi přistěhovalci
a Němci, která může být překážkou v požadované integraci. Ta se bez
rovných příležitostí neobejde. Konečně, výzkumy veřejného mínění
zatím svědčí jen o mírném nárůstu skepse: podle Deutsche Welle si v
lednu 2016 myslelo, že krizi Německo nezvládne 51 % Němců, zatímco v
říjnu 2015 šlo o 48 % dotázaných Němců. A naopak 44 % si myslí, že
Německo krizi zvládne, což je ve srovnání s říjnem 2015 o 5 % méně.
Dodejme, že únorový rating podpory kancléřky Merkelové se zlepšil (ze 46
% na 54 %), ale neplatí to pro hodnocení vlastní migrační a azylové
politiky. Zde celkem 59 % dotázaných vyjádřilo svou nespokojenost.

Německo a evropská politika

Německá politika má ale významnou evropskou dimenzi. V rámci Evropské unie
vznikly názorové (a de facto i hodnotové) dělicí čáry mezi Německem a
zeměmi Visegrádu, Německem a Rakouskem, zeměmi Visegrádem a jihem, hlavně
Řeckem, které je díky zeměpisným podmínkám jednou ze vstupních bran do
Evropy. Nejvýraznějším zhmotněním těchto dělicích čar je částečné
uzavírání hranic na západním Balkáně, které už podpořilo Rakousko.
Berlín sice tyto kroky kritizuje, ale fakticky z nich má užitek v omezení
přílivu dalších azylantů, které bylo jedním z požadavků domácích
kritiků Angely Merkelové.

Nedobrá zpráva je, že propast vzniká i na ose Paříž – Berlín, která
měla doposud v EU strategický a doslova „eurotvorný“ význam. Imigrační
politika Francie nebyla v posledních měsících německy vzorová a
francouzskému prezidentovi navíc svázaly ruce události v listopadu 2015.
Není tak divu, že někteří už mluví, snad trochu přehnaně, o izolování
Německa v Evropské unii. Aby toho nebylo málo, je dalším destabilizačním
faktorem EU situace kolem britského referenda a tzv. brexit čili odchod
Británie z Evropské unie. A to všechno korunují ledové vztahy s Moskvou a
„evropská“ Ukrajina v hluboké sociální, ekonomické, státoprávní a
nyní také už vládní krizi. Tedy faktický krach evropské východní
politiky z hlediska jejího proklamovaného cíle – stabilita východního
sousedství Evropské unie. Kancléřka Merkelová minulou neděli řekla v
nedělním rozhovoru pro ARD, že její práce jako politika je řešit problém,
nikoliv ho popisovat. Jenže bez adekvátního popisu problému se žádné
odpovídající řešení najít nedá.

Současným horkým bodem uprchlické krize je vývoj na politicky relativně
křehkém Balkáně a také v Řecku, přes které proudí i nadále tisíce
utečenců hlavně ze zemí Blízkého východu, ale také například z
Afghánistánu či Pákistánu. Je to v podstatě geografie, která stojí za
neúměrným tlakem na evropský Jih a která vedla ke kolapsu dublinského
azylového systému a vnější schengenské hranice. Kolaps Dublinu zaplnilo
legální vakuum a bezzubé řešení kvótami, které se v praxi nerealizuje,
což je výmluvná vizitka současné EU.

Už měsíce je stále zřetelnější, že Evropská unie nebyla na podobný
– svou podstatou nadnárodní – problém připravena (i když válka v
Sýrii, endemická nezaměstnatnost mladých na celém Blízkém východě a
situace v řadě afrických zemí spolu s pádem Kaddáfího režimu v Libyi
nespadly z nebe). Lídrovská role Německa prochází velkým testem tváří v
tvář pokračující nejistotě a stále viditelnějším asymetriím, včetně
kulturních a zkušenostních odlišností uvnitř EU jako faktického
konglomerátu národních států v globálním prostředí risků a nejistot.
Jenže jedním ze základních strategických důvodů existence Evropské unie
jako projektu tzv. nového regionalismu bylo právě to, že Unie měla čelit
společně globálním výzvám a nikoliv být jenom morálním pilířem
neoliberálně spravovaného světa či dokonce neakceschopnou osikou v
globální vichřici, kterou teď spíš připomíná.

Evropské řešení a žádný plán B

V tomto kontextu a za rostoucích obav z „německé“ Evropy kancléřka
stále pracuje na evropském řešení, odmítá uzavírání hranic, které
vidí jako protievropský krok a snaží se o tom přesvědčit německé
voliče i další oponenty a partnery v EU. Nejde ovšem o nelogickou politiku.
Stále hrozící krach Schengenu bude znamenat krach evropského pilíře
volného pohybu osob a snad i počátek rozpadu EU, jak jsme ji znali.

Angela Merkelová v neděli 28. února zopakovala, že s žádným plánem B
nepočítá a že uzavírání hranic považuje za chybu, která neodpovídá
jejímu vidění Evropy jako solidárního místa. Nelze se ubránit dojmu, že
její nejnovější deklarovaná podpora Řecku zní tak trochu prázdně
vzhledem k její roli při vyjednávání s řeckou Syrizou minulý rok, kdy
nesolidární a nedemokratické řešení bylo Řecku fakticky proti jeho vůli
nadiktováno. Důsledkem je země před permanentním krachem kvůli splátkám
fakticky nesplatitelných dluhů a se značně omezenými možnosti ve
zvládání přílivu uprchlíků. Je to výbušný koktejl, jehož jednu z
ingrediencí pomohlo nepochybně namíchat právě Německo.

Evropská unie jako celek i po více než roce kontinuálního přílivu
imigrantů tápe a toto tápání bohužel ukazuje na nejméně dva
fundamentální problémy. Prvním je strategický vztah euro-Evropy k okolnímu
světu a podcenění dlouhodobě destabilizačního vývoje v bezprostředním
okolí eurasijského poloostrova Evropa, které je mimo jiné dílem
strategického spojence EU a světové velmoci č. 1 USA. Druhým je potom její
vlastní vnitřní uspořádání, a to včetně role Německa jako
nejsilnější ekonomiky Unie a také vztahu mezi nadnárodním a národním.
Angela Merkelová doufá v evropské řešení a spoléhá na pomoc Turecka (která
nebude zadarmo – ve hře je zrušení víz do EU), zatímco plán B v
národním provedení je už de facto v první fázi realizace. Summit EU a
Turecka 7. března bude dalším testem jejího plánu A bez dalších
alternativ a spolkové volby ve třech zemích Německa vnitropolitickou
zkouškou dosavadního kurzu její migrační a azylové politiky.
