Ekonom: Není pravda, že by nás, nebohé Čechy, bezuzdně ždímali zlí
západní kapitalisté. A věštit hlubokou krizi a přetěžké útrapy...

PŮLNOČNÍ ROZHOVOR Hlavní ekonom finanční skupiny Roklen Lukáš Kovanda
říká, že věštit hlubokou krizi a přetěžké útrapy je vždy mediálně
vděčnější než prorokovat celkem normální vývoj. Varovná je dle něj
příjmová stagnace střední třídy. Ta je v mnoha vyspělých zemích „obětována“.
Korporace a oligarchie politiky financují, takže ti proti nejbohatším nejdou.
Chudší vrstvy, závislé na sociálních dávkách, pak představují
spolehlivou voličskou základnu. ČR má určitě na to, aby byla něčím
více než jen levnou montovnou a subdodavatelskou ekonomikou Německa. Bohužel,
řadě vlivných zájmových skupin, například exportní lobby, současný
stav vyhovuje.

Množí se varování před příchodem další ekonomické krize. Exšéf Bank
of England Lord Mervyn King například uvádí, že světové hospodářství
je na pokraji další havárie. Česká ekonomka Šichtařová prorokuje Krizi s
velkým K, běžně se používá termín ,,dokonalá bouře“. Ekonomická
bouře prý začne na finančních trzích, které jsou prý přehřáté. Co z
toho může být pravda a v jakém horizontu?

Věštit hlubokou krizi a přetěžké útrapy je vždy mediálně
vděčnější než prorokovat celkem normální vývoj. Přitom v každém
okamžiku existuje nenulová pravděpodobnost, že hluboká krize opravdu
přijde, takže ty věštby nejsou zcela „mimo“. Pokusím se to přiblížit
ještě jinak. Je známým faktem, že v každém okamžiku svého života
čelíme nenulové pravděpodobností, že třeba do hodiny zemřeme. V
dětství je tato pravděpodobnost nižší, ve stáří vyšší, ale nikdy
není nulová. Lidé jako Mervyn King, který zrovna, pokud vím, vydává novou
knihu, vlastně mají pravdu, když říkají, že hluboká krize jednou přijde.
Jako mají pravdu všichni, kteří říkají, že jednou zemřeme. King a spol.
už ale riskují více, když říkají, že krize už přichází. Může to
tak být, ale nemusí. Zdaleka ne všichni, kdo se třeba i netěší dobrému
zdraví, zrovna umírají. A lidé jako King zpravidla předpovídají deset
krizí z jedné. Z jedné, která skutečně nastane.

Pokud však budete jako on mít dopsánu novou knihu, a budete se potřebovat
zviditelnit, také rychle pochopíte, že spíše se do médií dostanete, když
budete ladit temnou strunu a věštit zkázu. To si hned říká o
chytlavější titulek a umístění na přední straně novin nebo
zpravodajského serveru. Přitom tím vším neříkám, že svět se těší
výbornému ekonomickému zdraví, to vůbec ne. Jen berme s odstupem to, co
nám média a mediálně obratné „mluvící hlavy“ servírují. Často jim
jde hlavně o to, aby nás vystrašili a my na ně upírali svoji pozornost –
a získat dostatečnou a trvalejší pozornost v roztříštěném mediálním
světě dneška, to se rovná objevení pořádného zlatého valounu na
Klondiku v době vrcholící zlaté horečky. Čína v řadě ohledů stagnuje,
její problémy se přelévají do celého světa. Jak hodnotit budoucnost
ambiciózní nastávající velmoci? Považujete za zajímavé její projekty,
kterými se snaží prosadit v zahraničí, například projekt Nové hedvábné
stezky a některé další investice? Máme se bát čínských investorů, za
kterými mohou být skryty velmocenské snahy Číny?

Čína v uplynulých desetiletích rostla hodně díky exportu. Tamní levná
pracovní síla vyráběla v „dílně světa“ pro celou zeměkouli. Něco
málo ze svého mzdového „mála“ uspořila. Uspořit musela, protože na
sociální systém se v Číně spoléhat nelze. V zemi, kde pracuje miliarda
lidí, se však malé úspory každého z nich sčítají do pořádných
balíků peněz. Takže stát – který ovládá čtyři klíčové banky v
zemi – měl vždy dost peněz na investice. V investice se prostě
přeměňovaly ony úspory obyvatelstva. A když ani ty nestačily, stát si
nové peníze natiskl. Jako během globální finanční krize a po ní. Jenže
ouha! Čínu teď čeká a nemine dramatické populační stárnutí. Kromě
jiného důsledek politiky jednoho dítěte, kterou zavedla v roce 1978 a
definitivně ukončila teprve loni. Příliv levné pracovní síly z venkova do
měst slábne. Čínská práce zdražuje.

Země se musí přeorientovat z „dílny světa“ ve vyspělejší ekonomiku
opřenou o spotřebu vlastního obyvatelstva, o jeho kupní sílu. O toto
přeorientování Peking nyní usiluje. I za cenu závratně a povážlivě
rostoucího zadlužení – zejména v čínské státní podnikové sféře. Se
zmíněným přeorientováním souvisí i růst čínských investic a další
aktivity v zahraničí. Je přirozené, že sílící ekonomika v sílící
míře investuje za hranicemi. Byť konkrétně například působení skupiny
CEFC v České republice vyvolává oprávněné otazníky, jelikož skupina
není příliš transparentní. To zadělává na spekulace, ne úplně
neopodstatněné, že se za jejími investicemi v ČR skrývají spíše
politické, vojenské nebo zpravodajské zájmy než opravdu kýžené zájmy
čistě ekonomické. I tak si myslím, že vzhledem k relativně malému objemu
dosavadních investic CEFC v ČR jde o notně nafouknutou mediální bublinu.

Jak bude Čína konkurovat Rusku a jeho Eurasijské unii? Chce investovat ve
Střední Asii... A jaký je stav ruské ekonomiky? Jak se vypořádala se
sankcemi a nízkými cenami ropy a plynu?

Přes výše uvedené potenciální problémy Číny to je – a i nadále bude
– z globálního hlediska neskonale silnější hráč než Rusko. Rusko,
stejně jako mnohé středoasijské státy, je decimováno levnou ropou na
světových trzích. Čína z ní naopak jako čistý dovozce „černého zlata“
profituje. Navíc, návrat cen ropy k osmdesáti nebo stu dolarů za barel v
blízké době rozhodně čekat nelze, pokud k němu vůbec ještě kdy dojde.
Rusko (a mnohé další země Eurasijské unie) propáslo dobu, kdy byly ceny
ropy vysoko a kdy mohlo provádět strukturální reformy. Takové, které by
jeho příjmy udržely na poměrně vysoké úrovni právě i v čase levné
ropy. Stav ruské ekonomiky je proto špatný zejména z hlediska její
struktury. Ukončení nebo alespoň omezení sankcí, k němuž dojde
pravděpodobně letos nebo v roce příštím, samo o sobě ruskou ekonomiku na
nohy jen tak nepostaví.

Zatímco naše ekonomika roste, levicoví pozorovatelé kritizují fakt, že
běžní lidé, i v České republice, častokrát růst nepociťují. Tedy, že
reálné mzdy a životní úroveň nerostou tak, jak by měly. Stejně tak
pokračuje trend častějšího uzavírání pracovních úvazků jiných než
hlavní pracovní poměr, což vede řadu lidí do příjmové nejistoty, nebo
rovnou do pracující chudoby. Jak jsme na tom v tomto směru v ČR, jak je na
tom západní Evropa? A co Spojené státy, kde řada lidí ,,funguje“ na
potravinových poukázkách?

Levicoví pozorovatelé celou věc zkreslují. Od poloviny loňského roku mzdy
celkem solidně rostou. Navíc při nízké, takřka nulové cenové inflaci a
při levných pohonných hmotách. Lidem tak zbývá více peněz na běžné
výdaje. To je mimochodem klíčový důvod, proč se v současnosti důvěra
spotřebitelů v českou ekonomiku nachází nedaleko svých historických maxim.
To je údaj Českého statistického úřadu, ne dojmy a pojmy nebo nějaký „cinknutý“
průzkum. Levicoví pozorovatelé zamlčují, pokud to tedy vědí, že mzdy se
vyvíjejí se zpožděním za makroekonomickými ukazateli typu hrubého
domácího produktu nebo míry nezaměstnanosti. Nejdříve totiž musí
ekonomika začít růst. Pokud je růst setrvalý, klesá míra nezaměstnanosti
a není-li její pokles jen přechodný, nastává růst mezd. To se právě
nyní děje. Čímž nikdo neříká, že v porovnání se západní Evropou
jsme na tom dobře. Nejsme.

Může za to ale primárně struktura ekonomiky, ne to, že by nás, nebohé
Čechy, bezuzdně ždímali zlí západní kapitalisté. Struktura ekonomiky je
taková, že jsme nejprůmyslovější zemí v Evropské unii. Podíl služeb na
hrubé přidané hodnotě má pak v EU nižší jediná země než my –
Rumunsko. Přitom právě ve službách jsou obecně vyšší mzdy než v
průmyslu. Průmyslové podniky musí podstatnou část svého zisku investovat
do modernizace provozu, do zakládání nových závodů a tak podobně.
Průmysl je zkrátka kapitálově náročný. Služby mnohem méně. Firmy ve
službách tak mohou dát větší podíl svého zisku na mzdy. Také proto, že
lidský faktor je v sektoru služeb v průměru důležitější než v
průmyslu. Je tedy důležitější než v průmyslu jej dobře zaplatit.

Podle zjištění nevládní organizace Oxfam jedno procento nejbohatších
lidí světa v roce 2015 vlastnilo více majetku než zbylých 99 % populace
planety. 62 nejbohatších lidí světa disponuje stejným majetkem jako 3,5
miliardy dalších obyvatel země. Co tomu říkáte? Kde je příčina? Může
za těchto podmínek vůbec existovat volný trh rovné soutěže? Neškodí
toto svobodnému podnikání? Není například odstraňování obchodních
bariér jenom nahrávkou pro nadnárodní korporace, monopoly a oligopoly, aby
zničily konkurenci malých a středních podniků na národní úrovni? Lze to
vůbec nějak řešit? Jak lze konkurovat takové koncentraci kapitálu? Neměl
v tomto Marx pravdu?

Studii Oxfam chápu spíše jako politický pamflet než rigorózní ekonomickou
analýzu. Pokud bychom měli opravdu analyzovat chudobu, nelze údajné chudé
házet do jednoho pytle. Někteří chudí mají určité úspory, zatímco
jiní jsou až po uši v dluhu. Rovněž ovšem někteří bohatí jsou až po
uši v dluhu. Někteří chudí zas nevlastní vůbec nic, ani ty nejtenčí
úspory. Takže když tyto chudé hodíme do jednoho pytle, sečteme zůstatky
jejich kont (pokud nějaká mají), i s příslušnými znaménky, dospějeme
nevyhnutelně k nějaké nízkému číslu. K číslu, které však v podstatě
nic neříká.

Spíš bych si všímal toho, že v celém období dominance takzvaného
neoliberalismu, který podle moderní levice může snad za všechno zlo světa,
tedy zhruba v letech 1980 až 2007, dramaticky poklesla míra extrémní chudoby,
a to na všech světových kontinentech. Zkrátka a dobře, i chudí bohatnou.
Jen bohatí bohatnou ještě rychleji. Takže se nůžky rozevírají. Varovná
je spíše příjmová stagnace střední třídy. Ta je v mnoha vyspělých
zemích „obětována“. Korporace a oligarchie politiky financují, takže ti
proti nejbohatším nejdou. Chudší vrstvy, závislé na sociálních dávkách,
pak představují spolehlivou voličskou základnu. Takže ani proti nim
politici nepůjdou. Odnášejí to střední vrstvy, které mají dost peněz na
to, aby se o sebe postaraly bez berličky eráru, avšak málo na to, aby
financovaly politiky.

Podle statistického úřadu poklesla v letech 2007 až 2014 reálná kupní
síla americké domácnosti (respektive její medián) po započtení inflace o
čtyři tisíce dolarů... Opět. Nenahrává současný systém velkým
korporacím na úkor střední třídy?

Nahrává. Vezměme si nekonvenční měnově-politická opatření všech
světově významných centrálních bank, k nimž se tyto instituce v období
po roce 2007 uchylují. Takzvaně tisknou peníze, přičemž se ani netají
tím, že jedním z cílů je to, aby tyto nově vzniklé peníze podpořily
růst cen akcií a dalších cenných papírů a aktiv. Kdo tato aktiva
většinou vlastní? Bohatí. Bohatí tedy díky centrálním bankám bohatnou,
zatímco střední vrstvy, které mají zpravidla jen poměrně malé úspory na
běžném nebo spořicím účtu, čelí po roce 2007 realitě extrémně
nízkého úročení vkladů. Centrální bankéři měli za to, že bohatnutí
bohatých prospěje celé ekonomice, protože bohatí budou více investovat a
více zaměstnávat. To se ale nikdy tak úplně nestalo. Bohatí peníze do
širší ekonomiky nikdy zcela nepustili, raději si hrají v burzovním kasinu,
spekulativně honí rychlé zisky, aniž by vytvářeli trvalé hodnoty, nebo
investují třeba do nemovitostí, jejichž ceny jsou tak dnes nafouknuté na
mnoha místech světa.

A není to také tak, že střední třída nese na svých bedrech hlavní
daňovou zátěž – dotuje nadnárodní korporace i sociálně slabé či
nepřizpůsobivé?

Je to tak. A je to jeden z největších problémů dnešní doby. To, co
spojuje tak rozdílné prezidentské kandidáty, jako je Trump a Sanders, je,
že oba poskytují novou naději. Oba své dosavadní tažení, jehož cílem je
Bílý dům, opírají o kritiku establishmentu. Toho establishmentu, který
nadbíhá bohatým a chudým, ale zapomíná, ba co hůř, ždíme, střední
třídu.

Jaké je ideální místo České republiky na ekonomické mapě světa a co by
mělo Česko změnit? Ekonom Milan Zelený upozorňuje, že pro nás už končí
doba levné práce a že řada investorů odtud bude odcházet. Doporučuje
proto výraznou podporu těch nejmenších českých podniků. Stejně tak Ilona
Švihlíková doporučuje podporu mikroekonomiky. Kde je tedy cesta? Co
podporovat? Export do zemí BRICS?

Česko má určitě na to, aby bylo něčím více než jen levnou montovnou a
subdodavatelskou ekonomikou Německa. Bohužel, řadě vlivných zájmových
skupin, například exportní lobby, současný stav vyhovuje. Zatím ani nelze
nic namítat, neboť české ekonomice se objektivně daří. Loni rostla
jedním z nejrychlejších temp nejen v Evropě, ale i v rámci hospodářsky
vyspělých zemí světa. Otázkou ovšem je, zda tento růst nebyl růstem na
úkor budoucnosti. Obávám se, že bohužel byl. Zmíněné zájmové skupiny
konzervují současný stav české ekonomiky, protože zásadnější změny by
je mohly připravit o výsostné postavení – a o zisky. To se projevuje v
mnoha oblastech.

Například?

Jednou z nich je politika centrální banky. Česká národní banka už
čtvrtým rokem oslabuje korunu, což je ne nekonvenční měnově-politická
stimulace. Potřebuje ale stimulaci ekonomika, která roste jedním z
nejrychlejších temp nejen v Evropě, ale i na světě? Potřebuje stimulaci
ekonomika, která vykazuje druhou nejnižší míru nezaměstnanosti, hned po
Německu? Spíše než stimulaci potřebujeme něco jiného. Potřebujeme se
dostat na vyšší vývojový stupeň, z ekonomického hlediska pochopitelně.
Potřebujeme být odolní vůči technologickým změnám – někdo už
hovoří rovnou o revolucích –, které v blízké budoucnosti přijdou.
Budeme podobně konkurenční ve výrobě elektromobilů, jako – zatím –
jsme ve výrobě automobilů? Budeme konkurenční ve výrobě robotů, jako
zatím jsme ve výrobě lokomotiv? Pochybuji. Českou ekonomiku stále táhnou
segmenty dvacátého století. Sektor služeb přitom, jak už jsem řekl, není
dostatečně rozvinutý. To by nemuselo být úplně na škodu, pokud by náš
průmysl byl více hi-tech. Takto je to ale potíž. Rozvinutý sektor služeb
méně zatěžuje životní prostředí, šetří přírodní bohatství země,
podněcuje růst vzdělanosti a při tom všem generuje dostatečně
celospolečenské bohatství. Bohatství náš všech.

Z předchozí otázky zcela vydělme dohodu TTIP. Jakým způsobem se ve vás
osobně vyvíjí úvaha ve smyslu „podepsat, nepodepsat“? Jak nahlížíte
na současný stav procesu ratifikace TTIP?

TTIP je další mediální bublinou. Obdobná dohoda mezi EU a Kanadou (CETA) se
dojednává už od roku 2009, bez mediálního humbuku. V čem je Kanada
odlišná od USA? V tom, že to není ta „zlá Amerika“? Dlouhodobě jsem
zastáncem TTIP. Vidím tuto dohodu jako tmel atlantické vazby, která –
obávám se – bude jinak slábnout. Už nyní v USA zaznívají hlasy, že by
se Amerika měla zaměřit spíše na transpacifickou spolupráci – s Čínou,
Japonskem, zeměmi jihovýchodní Asie, s Austrálií… Proč spolupracovat s
ekonomicky chřadnoucí, stárnoucí Evropou? V atlantické vazbě Spojených
států a Evropy stále spatřuji určující geopolitický stavební kámen.
Nemění na tom nic to, že Amerika je nyní v mnoha ohledech zdecimována
téměř osmiletou vládou slabého Obamy. S jiným vládcem Bílého domu
můžeme rychle poznat, jak moc nám spojenectví a ekonomická spolupráce s
USA svědčí. TTIP je podle mě významná primárně geopoliticky, ekonomicky
až druhotně.

Jak vážně v současné době vypadá hrozba ještě většího zbídačení
tzv. třetího světa, zejména Afriky, v důsledku klimatických změn? Čili
bouře, záplavy a zejména sucho. Geolog Václav Cílek často opakuje, že v
důsledku těchto procesů se můžeme „těšit“ na další migrační vlny
do Evropy. Má pravdu? Existuje nějaké řešení?

Migrační vlna má více příčin, z nichž za hlavní považuji rozvrat
Blízkého východu, existenci evropského sociálního státu a rozvoj
moderních komunikačních technologií, které využívají i sami migranti.
Dokud země jako Irák, Sýrie nebo Libye nebyly rozvrácené, dokud jim vládli
autokraté, nebyl vznik podobně masivní migrační vlny myslitelný. Bez
ohledu na stav klimatu. Rozvrat zmíněných zemí donutil mnoho jejich obyvatel
uprchnout. Bohatý sociální stát je v takové situaci pochopitelně magnetem.
Když navíc jeho političtí představitelé nabízejí otevřenou náruč,
uprchlík snadno uvěří dojmu, který umocňují internet, sociální sítě
či zkazky pašeráků lidí – a sice že země jako Německo, Rakousko nebo
Švédsko jsou rájem na Zemi. A zbytek už známe… Klima s tím nemá mnoho
co dělat.

Ve světle všeho, o čem jsme hovořili... Jaké ekonomické recepty nyní
potřebuje vyspělý svět? Novátorsky levicové typu nepodmíněný základní
příjem, zdanění neproduktivního kapitálu, zdanění vyšších příjmů,
,,fair trade“ uspořádání vztahů mezi chudými a bohatými zeměmi... Nebo
konzervativně pravicové, tedy vyšší odpovědnost jedince, odbourávání
sociálního státu, snižování daní, liberalizace trhu práce? Nebo „národní
kapitalismus“ typu Ruska a Číny, kde stát je v určitých oblastech velmi
silný, kontroluje strategická a síťová odvětví, na druhé straně jsou
tam nízké daně, snaha odbourávat byrokratickou zátěž...

Nepodmíněný základní příjem není nutně levicový koncept, něco
podobného navrhoval kdysi třeba i Milton Friedman, klasický liberál. To
však neznamená, že s ním souhlasím. Cestu za budoucí prosperitou
nedláždí ani vyšší zdanění, ani větší přerozdělování. A
nepodmíněný základní příjem vlastně znamená větší přerozdělování.
Cestu za prosperitou dláždí to staré a osvědčené: nechme lidem v kapse
více peněz, nechme je obchodovat, vraťme jim svobodu, ale s ní také
odpovědnost, nešmírujme je. Bohužel, svět a jeho establishment se vydal
přesně opačným směrem, zhusta vstříc levicově progresivistickým,
utopickým ideálům. Naštěstí ne všichni ztratili rozum. A i když se zdá,
že svět se zbláznil, buďme optimisty. Lidé nejsou hloupí a věčně se
nenechají opíjet rohlíkem.
