Migranty prostě přijmete, podepíšeme to za vás. Brusel prý plánuje podpis
dokumentu, který nám znemožní bránit hranice

Ekonom a publicista Martin Kunštek upozorňuje čtenáře ParlamentníchListů.cz
na dokument, který připravuje OSN a na jehož základě by vznikla povinnost
umožnit migrantům přístup do České republiky. Naše země coby členský
stát EU sama dokument nepodepíše – učiní to za ni Evropská unie jako
celek. A jak Kunštek upozorňuje: Právo EU, stejně jako dohody, které ona
podepisuje, je nadřazeno právu českému. Polsko a Maďarsko se již proti
věci ohradily.

Ve strukturách Organizace spojených národů (OSN) se horečně pracuje na
mezinárodní úmluvě, která má potenciál definitivně zničit EU. Jmenuje
se Globální kompakt o migraci a v příštím roce by ji mělo projednávat
Valné shromáždění OSN.

Podle tohoto dokumentu by se státy, které jej podepíší a ratifikují, měly
zcela vzdát kontroly vlastních státních hranic. Na migraci má vzniknout
právo z kategorie lidských práv. Organizování migrace by z rukou státních
orgánů – a v případě ilegální migrace různých mafií – mělo
přejít na Úřad vysokého komisaře OSN pro uprchlíky (UNHCR) a na
nevládní neziskové organizace.

Pro většinu zemí světa to bude další štos potištěného papíru. Právo,
které je sice někde zakotvené, ale prakticky jej nelze vymáhat, protože
neexistuje orgán, který by stát mohl postihovat za neplnění závazků z
úmluvy. Výjimkou mají být státy EU. Evropská komise se chystá Kompakt
podepsat jménem EU. Jako akt společné zahraniční a bezpečnostní politiky
EU. Tím by se Kompakt měl stát závazným pro členské státy EU a jeho
neplnění by podle představ Evropské komise mělo být sankcionovatelné
Evropským soudním dvorem.

Nesouhlas na úrovni Výboru stálých zástupců už deklarovaly Polsko a
Maďarsko. Reálně však hrozí, že Komise jejich názor v Radě obejde a
signování Kompaktu prohlásí za akt třeba v rámci celní unie, kde má nad
členskými státy svrchovanou pravomoc. Tedy stejnou metodou jako použila při
jednání o smlouvách CETA a TTIP.

Mezinárodních úmluv je jako stromů v lese. Mezinárodní právo se vyvíjí
tisíce let. Nejstarší známou mezinárodní smlouvou je mírová smlouva mezi
egyptským faraonem Ramsesem II. a chetitským králem Chattušilišem III. Byla
uzavřena po krvavé nerozhodné bitvě u Kadešeroku v roce 1270 před naším
letopočtem. Je vytesaná v plném znění do stěn několika chrámů – mimo
jiné v Karnaku a v Abu Simbelu. Dodržována byla více než pět století.
Prakticky až do zániku Chetitské říše.

Od té doby vznikly mezi státy stovky tisíc mezinárodních smluv. Knihovna
Kongresu USA jich eviduje jako platných více než 21 tisíc. V české
parlamentní knihovně zabírají v policích celou jednu stěnu. Lze mezi nimi
najít dokumenty nejrůznějšího ražení. Od takových, za jejichž
nedodržování se stát může dostat až do stavu mezinárodní izolace. Jako
je třeba Smlouva o nešíření jaderných zbraní a mírovém využití
atomové energie. Na návrh Mezinárodní agentury pro atomovou energii může
Rada bezpečnosti OSN za její porušování na stát uvalit embargo
zakazující v krajním případě veškeré obchodní styky. Nebo dokonce
zavést námořní, leteckou a pozemní blokádu.

Na opačné straně spektra lze nalézt stovky smluv typu Rámcová úmluva o
změně klimatu. Státy se v ní sice zavázaly k různým opatřením v rámci
boje proti „globálnímu oteplování“. Právní síla tohoto dokumentu je
však na stejné úrovni jako „dopis tetě“. Neexistuje žádný orgán,
který by státy mohl za neplnění úmluvy postihovat.

Podobné je to s většinou mezinárodních úmluv. Jen v oblasti pracovního
práva jich ČR na půdě Mezinárodní organizace práce (ILO) podepsala 182.
Nebo je převzala po bývalém Československu. Většina z nich byla
ratifikována. A většinu z nich také Česko dobrovolně dodržuje.

V Listině základních práv a svobod máme zakotven zákaz nucených prací,
který upravuje úmluva ILO č. 105. Ve vnitrostátních zákonech máme
zakotveny takové věci jako je zákaz dětské práce nebo nárok na dovolenou.
Od některých úmluv náš stát dokonce beztrestně odstoupil. Příkladem
může být Úmluva ILO č. 45 o zákazu práce žen v dolech, kterou ČR musela
vypovědět proto, aby vyhověla požadavkům EU v oblasti rovnosti pohlaví. A
aby těch paradoxů nebylo málo, tak vypovězení této úmluvy v české
Sněmovně „zpravodajoval“ jako poslanec bývalý hornický odborový
předák Cyril Zapletal (ČSSD).

Stejně beztrestně porušuje ČR dlouhá léta i Úmluvu ILO č. 102 o
minimálních standardech sociálního zabezpečení. Podle ní by měl stát
zajistit, aby průměrná výše vyplácených starobních důchodů neklesla
pod úroveň 50 % průměrné mzdy v národním hospodářství. Pod tuto
úroveň se české starobní důchody dostaly poprvé v roce 2004, kdy byl
ministrem práce a sociálních věcí bývalý odborář Zdeněk Škromach (ČSSD).
A jsou pod ní dodnes. Mezinárodní organizace práce může tuto skutečnost
pouze konstatovat na výroční Konferenci práce a v závěrečné hodnotící
zprávě na tuto skutečnost upozornit naši vládu – která o tom ale ví i
bez toho. Tím to však „hasne“. Žádné sankce za to ČR nehrozí.

Neexistuje totiž žádnou soud nebo jiný mezinárodní orgán, který by
takové sankce mohl státům ukládat. A úmluvy ILO nejsou součástí práva
EU, takže ani před Evropským soudním dvorem se jich občan nemůže
dovolávat. Evropská unie totiž není smluvní stranou těchto mnoho let
platných úmluv. Ačkoliv v případě jiných se do toho „o překot hrne“
v rámci tzv. společné zahraniční a bezpečnostní politiky. Pod kterou
někdy zcela zahrnuje s tématem bezpečnosti a zahraniční politiky zcela
nesouvisející věci. Jako je třeba Rámcová úmluva o kontrole tabáku,
která byla sjednána na půdě Světové zdravotnické organizace (WHO).

S úmluvami – včetně těch v oblasti lidských práv – si většina
států světa v praxi „hlavu příliš neláme“

Zá základní lidskoprávní dokumenty jsou považovány Všeobecná deklarace
lidských práv a mezinárodní pakty O občanských a politických právech a O
hospodářských, sociálních a kulturních právech. Všeobecná deklarace
lidských práv byla vyhlášena Valným shromážděním OSN v roce 1948. Na ni
navazující mezinárodní pakty byly sjednány rovněž na půdě OSN a byly
vyhlášeny Valným shromážděním OSN v roce 1966. Všechny tehdejší
členské státy OSN se v nich zavázaly k ochraně lidských práv, které jsou
v paktech zakotveny. A pak s tím nakládaly každý podle svého uvážení.
Tak se například Saúdská Arábie zavázala k zákazu diskriminace žen, což
v praxi uplatňuje tak, že ženám je v této zemi mimo jiné zakázáno
řídit auto. Bývalá ČSSR se formálně přihlásila k právu na svobodné
sdružování občanů. V praxi je uplatňovala tak, že sdružovat se občan
mohl pouze ve stranách Národní fronty nebo povolených zájmových
organizacích jako Svazarm – ne každý byl ovšem přijat. Kdo se sdružoval
jinak, často skončil ve vězení. Ani Saúdské Arábii, ani ČSSR se za to
nikdy nic nestalo. Maximálně se staly předmětem kritiky Výboru OSN pro
lidská práva, kterému později obě země předsedaly a využily toho ke
kritice jiných zemí.

Žádné sankce ani pokuty se však nekonaly. Nikdo k jejich uvalení na
členské státy za porušování paktů není zmocněn. Mezinárodní embargo
totiž na stát podle Charty OSN může uvalit pouze Rada bezpečnosti. Ale
pouze v případech, kdy stát svým konáním ohrožuje světový mír – tedy
jiné země. Do vnitřních poměrů zemí ani k dodržování lidských práv v
nich ani Radě bezpečnosti nic není a nemá pravomoc je posuzovat. OSN si
kromě ní zřídila ještě Mezinárodní soudní dvůr se sídlem v Haagu,
který je příslušný řešit spory mezi státy. Při svém rozhodování
vychází s mezinárodních smluv, jimiž jsou vázány státy, které jí
předložily k posouzení spor. Takto byl posuzován např. spor mezi
Československem a Maďarskem o vodní dílo Gabčíkovo–Nagymaros. Ani ten
však nemá pravomoc nutit státy k dodržování úmluv v oblasti lidských
práv. A natož je za jejich nedodržování sankcionovat. Takže Všeobecná
deklarace i oba pakty ve většině zemí světa skončily jako jedna z mnoha
právních knih v knihovně. Občan si je sice mohl přečíst, ale jinak si s
nimi vládní představitelé mohli tapetovat nebo něco vytřít.

Dvě skupiny evropských zemí si na sebe upletly bič v podobě nadnárodních
soudů

Země sdružené v rámci Rady Evropy a členské státy EU. Jedině tyto dvě
skupiny (původně západoevropských) států si na sebe dobrovolně upletly
bič v podobě nadnárodních soudů, které jsou oprávněny postihovat státy
za nedodržování lidských práv.

Jako první vznikl v rámci Rady Evropy v roce 1959 Evropský soud pro lidská
práva (ESLP) se sídlem ve Štrasburku. K tomu aby mohl členské státy Rady
Evropy soudit za porušování lidských práv jejich občanů, však Rada
Evropy nevzala za závazné právo dokumenty OSN, ale sepsala si v roce 1950
vlastní Evropskou úmluvu o ochraně lidských práv a svobod. Ta většinu
práv ze Všeobecné deklarace převzala a některá z nich dále rozpracovala.
Ale hlavně v Evropské úmluvě tomuto soudu svěřila soudní pravomoc nad
státy. Ovšem výhradně v případě této Úmluvy a ničeho jiného. Občané
členských států Rady Evropy, do níž v roce 1991 vstoupilo i
Československo a ostatní bývalé „socialistické“ země, se tak před
tímto soudem mohou soudit se svým státem. Případně s jiným členským
státem.Tento soud může závazně zrušit rozsudek členského státu a určit
vnitrostátnímu soudu, jak má rozhodnout. Jako svého druhu symbolickou sankci
může státu uložit zaplacení nákladů řízení. Nemůže však dávat
pokuty.

Druhým případem nadnárodního soudu, u něhož se může se státem soudit
občan nebo firma, je Evropský soudní dvůr (ESD) se sídlem v Lucemburku. Jde
o soudní orgán dnešní EU, který ale vznikl ještě v rámci jejího
předchůdce Evropských společenství (ES). Původně měl sloužit jako
soudní orgán pro spory o dodržování směrnic a nařízení ES/EU mezi
Evropskou komisí a členskými státy. Svojí rozhodovací praxí si však sám
uchopil pravomoc soudit pře mezi občanem (firmou) a členským státem ve
věcech, které jsou upraveny komunitárním právem. Státy se této praxi z
počátku nijak nebránily. A později ji daly právní rámec v rámci
Maastrichtké revize Smlouvy o zřízení ES. Lisabonskou smlouvou byla role ESD
ještě více posílena. Soud dostal pravomoci i v oblasti lidskoprávní v
rámci zvláštní Listiny základních práv EU. Ale hlavně dostal pravomoc,
jakou mají ve federálních státech ústavní soudy - rozsuzovat kompetenční
spory mezi členskými státy a evropskými orgány (např. Komisí). Tento soud
může dokonce rušit části vnitrostátních zákonů a může státům
ukládat pokuty.Jeho moc je prakticky s ničím na světě nesrovnatelná. Ani v
ČR tolik obávané rozhodčí soudy ad hoc podle mezistátních smluv o
vzájemné ochraně investic nemají takovou moc. Formálně jsou sice ve
smlouvách zakotveny k řešení sporů mezi firmami a státem. K tomu, aby
arbitrážní tribunál mohl být vůbec ustaven, a podle smlouvy soudit, však
stát musí zvláštní doložkou souhlasit s jeho ustavením a souzením
příslušného případu. Jako např. v cause DiagHuman, kde příslušnou
smluvní doložku podepsal ministr zdravotnictví Jan Stráský (ODS). Kdyby ji
nepodepsal, tak by se firma Josefa Štávy musela obrátiti na vnitrostátní
český soud. A kdo ví, jak by dopadla. Pokud stát nesouhlasí s řešením
sporu arbitráží, tak má firma i při smlouvě o ochraně investic pouze
jedinou možnost. Žádat svoji mateřskou zemi, aby proti dotyčnému státu
uplatnila odvetná opatření na principu vzájemnosti. Tedy podobně poškodila
nějakou firmu z druhé smluvní země. Do čehož se většině států
málokdy chce. Děje se tak výhradně mezi velmocemi a jen v
nejvýznamnějších politicky motivovaných kauzách.

V naší Ústavě máme zakotvenu nadřazenost práva EU

Právě v síle pravomocí ESD se skrývá nebezpečí situace, kdyby Evropská
komise jménem EU Kompakt podepsala. Jak bylo vysvětleno výše, tak ze
samotného Kompaktu jakožto úmluvy OSN bychom si celkem nic nemuseli dělat.
Stejně jako si USA dlouho nic nedělali ani z Všeobecné deklarace ani obou
paktů, které zakazovaly rasovou diskriminaci. Žádný americký černoch se
na ně u vnitrostátního ani federálního soudu nemohl odvolávat. Ústava USA,
stejně jako třeba Švýcarska, totiž zakotvují nadřazenost domácího
práva nad mezinárodními závazky. V jejich případě je možné
mezinárodní smlouvu ratifikovat pouze v případě, kdy je v souladu s
Ústavou. U nás a v členských státe EU to je obráceně. V naší Ústavě
máme zakotvenu nadřazenost práva EU a ratifikovaných mezinárodních smluv
nad domácími právními předpisy. Dovolávat se jich lze jak u našich soudů,
tak i u ESD a ESLP. Pokud vlády členských zemí Evropské komisi nezabrání
podepsat Kompakt jménem EU, tak se z něj stane součást komunitárního
práva. Pokutami by pak mohl být postihován členských stát, který by
neumožnil volný příchod imigrantů do své země, který by neziskovým
organizacím neumožnil libovolně dovážet na objednávku firem i statisíce
či miliony „gastarbeitrů“ z Afriky nebo z Asie. Nebo, který by jakkoli
bránil své hranice proti „migrační tsunami“.

Polsko a Maďarsko již na úrovni Výboru stálých zástupců oznámily, že
nehodlají souhlasit s tím, aby Komise podepsala Kompakt jménem EU v rámci
společné zahraniční a bezpečnostní politiky. Vzhledem k tomu, že i podle
Lisabonské smlouvy je v oblasti společné zahraniční a bezpečnostní
politiky třeba jednomyslného souhlasu (platí právo veta kteréhokoli státu),
tak by se mohlo zdát, že nic nehrozí. Zdaleka však není vyhráno. Jako již
mnohokrát v minulosti se totiž může stát, že Komise si svévolně
přeřadí toto téma „jakoby“ do jiné gesce. Může ji prohlásit za
společnou celní politiku a nechat souhlas odhlasovat v radě ministrů pro
zahraniční obchod, kde se hlasuje pouze kvalifikovanou většinou (neplatí
zde právo veta). Nedávno se to stalo v případě směrnice o zbraních. Podle
všech právních zásad jde o záležitost z oblasti vnitra a spravedlnosti,
kde v Radě platí zásada jednomyslnosti. Komise však věděla, že tam by jí
směrnice nikdy neprošla, a proto ji rovnou předložila ke schválení do Rady
pro vnitřní trh, kde se hlasuje kvalifikovanou většinou. Problémem je, že
Evropský parlament (EP) reálně ovládají proimigrační skupiny poslanců.
Na něj tedy nelze spoléhat, že by ratifikaci Kompaktu zamítl. I když by
tím půl miliardy občanů EU vydal všanc tomu, že budou ve svých zemích
„přečísleni“ miliardou příchozích a Afriky a Asie. Že se tedy ve
svých domovech stanou etnickými menšinami. A že časem komunitární právo
bude nahrazeno islámským právem šaría.

Plénu Evropského parlamentu bude předložen návrh revize Dublinských dohod

O tom, že jak je toto nebezpečí je reálné se budeme moci přesvědčit už
v listopadu. Na plénum Evropského parlamentu půjde návrh revize Dublinských
dohod, který by podle návrhu Komise měl zakotvit trvalé přerozdělování
imigrantů. I do zemí, které je nechtějí. A to dokonce pod finančními
sankcemi strhávanými z evropských dotací. Komise ostatně plánuje, že v
případě schválení této směrnice a následně i Kompaktu, by na imigranty
měla jít větší část peněz, které jsou dnes v rámci strukturálních
fondů využívány východoevropskými zeměmi na budování infrastruktury.
Když vezmeme v úvahu, že se sníží množství peněz pro východní země,
a nynější „odmítači“ imigrantů ze zemí V4 by za nepřijímání
imigrantů mohli být pokutováni, tak se rychle může stát, že z
dosavadních čistých příjemců evropských peněz se Česko, Slovensko,
Polsko a Maďarsko mohou stát čistými plátci. V této pozici je dnes již
Rakousko, v němž je nejvíce imigrantů v přepočtu na obyvatele. Tento stav
– kombinace obou faktorů – vyvolal dramatickou změnu směřování zeměv
nedávných volbách. Nová vláda lidovců a svobodných na čele s kancléřem
Sebastianem Kurzem (ÖVP) již nehodlá být k imigrantům vstřícná tak, jako
předchozí velká koalice lidovců a sociálních demokratů. Na „východě“
tak vzniká docela velký blok, který když bude přehlasován nebo
procedurálně podveden, tak může nakročit k další vlně odchodů z EU.
Může si prostě říci, že členství v EU již přináší více nevýhod
než výhod. EXIT pěti zemí, stejně jako samotný BREXIT, sice nemusí
znamenat konec EU. Může to však být začátek jejího konce. Příklady
táhnou.

Že si toto riziko uvědomují i „elity“ na proimigračním „Západě“,
o tom svědčí i výrok lucemburského ministra zahraničí Jeana Asselborna,
jenž byl mnoho let místopředsedou vlády, kterou řídil dnešní předseda
Evropské komise Jean-Claude Juncker. V minulém týdnu prohlásil, že ten, kdo
odmítá imigranty, rozbíjí EU. To dosvědčuje zvrácené myšlení
západoevropských „elit“. Od nás by měla zaznít odpověď, že naopak
urputná snaha imigranty nám sem „nacpat“ může být tím faktorem, který
EU zničí.
