EU padesát let cíleně likviduje vlastenectví, tak čemu se divíte? Jana
Bobošíková zcela otevřeně hovoří o budoucnosti Evropy

CIVILIZACE A MY Uzavření schengenské hranice, při řešení uprchlické
krize, považuje za prioritní záležitost. Dále je někdejší
europoslankyně a novinářka Jana Bobošíková přesvědčená, že Evropská
unie je na konci své existence a zánik „bruselského diktátu“ by prý
přinesl České republice jen pozitiva. Kritizuje její „sociální
inženýrství“ odtržené od reality a tvrdí, že Evropa po dobu 50 let
cíleně likvidovala vlastenectví a úlohu národních států. O strašení
Ruskem pak říká, že je to především omezování naší
konkurenceschopnosti na světovém trhu.

Hradní zahraničně politický expert Hynek Kmoníček tvrdí, že v migrační
krizi jde Evropě o existenci. A není sám: I Donald Tusk hovořil o možnosti
rozpadu EU coby pravděpodobnějším, než kdy jindy. Tak tedy: Schengenský
prostor, euro a EU jako taková. Čemu z toho hrozí rozpad, rozklad, významné
okleštění?

Všemu. A už dlouho. To ale není novinka. A ani to neznamená, že takové
změny jsou hrozbou. Evropská unie měla ambici být nadnárodním státem se
svou vlajkou, hymnou, měnou, prezidentem, parlamentem a vládou. Desetiletí
tuto ambici politici silově tlačili bez ohledu na ekonomickou a sociální
realitu členských zemí. Nyní je zřetelné, že král je nahý. EU není
schopná dát občanům pocit bezpečí, ohrožuje plody jejich práce, staví
proti sobě členské země, upřednostňuje vybrané skupiny před ostatními
občany. Korumpuje sociálními dávkami, kvůli kterým se nevyplácí pracovat
a dotacemi, které brzdí podnikatelskou soutěž. Evropa má za sebou 50 let
likvidace svých vlastních hodnot cestou prosazování multikulturalismu,
odmítání potřeby víry, potlačování úlohy národních států a
vlastenectví, likvidace důležitosti rodiny jako základního článku lidské
společnosti. V rodných listech v některých státech EU již nepíšeme otec
a matka, ale rodič 1 a rodič 2. Taková EU nemůže držet pohromadě. Není
to novinka, ví se to léta. Akorát to tzv. evropské elity neříkají nahlas.
A ti, kteří to říkají, jsou umlčováni. Migrační krize tento stav jen
obnažila. Nic víc. Rozostření hodnot, které tvořily základ jednotlivých
společenství na území EU, znemožňuje vytvořit systém pro přijetí a
klidné soužití milionů lidí z úplně jiných kultur. Pokud se EU nezmění,
nezačne věci nazývat pravými jmény a hledat skutečná řešení odvozená
od nynějšího stavu věcí a reálných možností, to znamená, pokud se
nevrátí od vnuceného sociálního inženýrství ke skutečné svobodě a
demokracii, pak bude zle. Čekají nás nevraživost, spory, podrazy a možná i
krveprolití.

Pro některé by rozpad EU byl katastrofou, pro některé požehnáním.
Dovedete si představit lepší Evropu bez EU? Jak by naše země dokázala
hospodářsky obstát? Stala by se „kořistí Ruska“, jak slyšíme v
podstatě pokaždé, když se o rozpadu Unie mluví?

Kdyby v sobě evropské elity našly pokoru, odpovědnost a odvahu vrátit se
například k Messinské deklaraci, která jako základ Evropského
společenství uvádí čtyři svobody (volný pohyb osob, zboží, služeb a
kapitálu), tak by EU měla šanci. Stávající EU se svojí strukturou
selhává při řešení vnitřních i zahraničních, ekonomických,
politických i právních problémů, selhává uvnitř svého území,
selhává na svých hranicích i selhává v mezinárodněpolitickém prostoru.
Je na konci své existence. Zánik současného nesmyslného bruselského
diktátu by přinesl České republice jen pozitiva. Naše země je ekonomicky
silně propojená s ekonomikou Německa, které historicky vždy spolupracovalo
s Ruskem, protože z toho měly vždy oba státy ekonomický benefit. I touto
cestou jsme, ať už chceme nebo nechceme, propojeni s Ruskem. Vzpomínám si na
ostré debaty o energetické bezpečnosti EU, kde uprostřed těchto debat si
Německo za zády celé EU vyjednalo dohodu s Ruskem o plynovodu Nord Stream.
Podobně se bez ohledu na tolik proklamovanou společnou politiku zachovala i
Itálie. Komické bylo, jak se všichni divili, že předseda vlády Německa
Gerhard Schroeder se několik týdnů po ukončení mandátu stal předsedou
dozorčí rady projektu Nord Stream, kde měl většinu ruský Gazprom.

Bát se, že se staneme kořistí Ruska je strašení, které omezuje
konkurenceschopnost naší země. My musíme i v budoucnu využívat potenciál,
který i tato země bude poskytovat, stejně jako země jihovýchodní Asie,
Jižní Ameriky nebo Afriky. Nesmíme se bát využít naší pozice uprostřed
Evropy, využít potenciál našeho průmyslu, schopnost spolupracovat s
Německem i geopolitickým prostorem USA i Ruska. Je naivní neočekávat, že
Německo, Rusko nebo USA nemají své geopolitické zájmy, které vždy
prosazovaly i prosazovat budou.

Francie, Británie, Dánsko, Nizozemí, Maďarsko, Polsko... Ve všech těchto
zemích existují nyní výrazné politické síly, které se odklánějí od
hlavního proudu evropského myšlení. Snaží se o vystoupení svých zemí z
EU, případně navázání větší spolupráce s Ruskem. Měl by se Brusel
některých z nich obávat? Kterých nejvíc?

Současný hlavní proud evropského myšlení je jasný: kdo nejde s námi, jde
proti nám. Zametání problémů pod koberec, umlčování jiných názorů,
nálepkování, úskoky, lsti. Tlak na opakovaná referenda „při špatném
výsledku“, popřípadě úplný zákaz referenda o členství země v EU.
Cenzura, trestní stíhání za názory – to je hlavní proud evropského
myšlení. Bruselské špičky a jimi masírované hlavní politické síly se
ve vámi uváděných zemích dlouhodobě odkláněly od myšlení národů
Evropy a propagandisticky tlačily cosi, čemu říkaly hlavní evropský proud.
Nejmenším společným jmenovatelem tohoto proudu byla sociálně inženýrská
snaha unifikovat v EU takřka všechno a podle taktovky byrokratů diktovat
státům, firmám, rodinám i jednotlivcům. Během svého mandátu v Evropském
parlamentu jsem byla denně svědkem událostí, které jasně ukazovaly, že
byrokraté v orgánech EU se úplně vzdálili myšlení velké části obyvatel
členských zemí EU.

To, co nazýváte hlavním proudem evropského myšlení, je elitářskou
záležitostí pár stovek skvěle placených byrokratů, politiků a
novinářů, kteří chtějí ostatním vnutit svou představu fungování
světa, a to bez ohledu na reálný život i na skutečné problémy lidí. Je
to nebezpečná pseudoideologie, vzdálená běžnému životu a tlačená
prostřednictvím lží, polopravd a překrucování faktů, která následně
způsobuje vznik protestních politických sil. Brusel strkáním hlavy do
písku a tupým prosazováním své ideologie jenom podporuje vznik opozičních
politických proudů v EU.

Nové politické síly v členských zemích EU často jen reagují na
skutečné potřeby a problémy občanů evropských zemí. Ne všechna nová
politická hnutí jsou nebezpečná. Ano, z pohledů eurobyrokratů a
samozvaných elit uvnitř jednotlivých států ignorujících skutečné
potřeby a obavy občanů, jsou nové strany ohrožením jejich světa. Není
otázkou Bruselu, zda se má těchto skutečně demokraticky zvolených
představitelů ve svobodných volbách obávat. Je to odpovědnost vlád,
každé konkrétní země, jak se dokáže na volání po reformě EU ze strany
svých občanů prosadit v Bruselu a EU změnit. Premiéři Orbán i Cameron
prokazují, že to možné je.

Liberálně orientovaní pozorovatelé vybízejí k začlenění co
největšího počtu migrantů do Evropy, „jestřábi“ naopak varují před
nepokoji či občanskou válkou, kterou „neevropané“ v Evropě vyvolají, a
před kriminálními a sociálními problémy. Zaměstnavatelské svazy
považují imigraci za produktivní, někteří ekonomové však varují, že
pracovních míst, hlavně nekvalifikovaných, bude v budoucnu ubývat a
imigranti budou zátěží. Tak co je tedy v tomto směru pro Evropu dobré?

Evropská unie nemá mechanismus k začleňování migrantů do Evropy. Každá
země Evropy, každý region Evropy má svoje specifika, své normy, svůj jazyk,
svoji převládající víru, a proto vytvářet unifikovaná pravidla pro
začlenění migranta pro Paříž a Trnavu bude velký problém. Desetiletí
pěstovaná zničující a nereálná politika, postavená na zastírání
skutečných problémů v EU i v zahraniční politice, znemožňuje EU
vytvořit tvrdá jasná pravidla pro přijetí nebo návrat každého z
migrantů.

Proto nepokoje, extremismus a snížení bezpečnosti občanů na ulicích ve
státech EU jsou nevyhnutelným důsledkem. Technologický pokrok vede k tomu,
že ekonomický růst je dnes možný i bez masivního růstu pracovních míst.
Současně dochází ke stárnutí obyvatel a odchodu z produktivního věku do
kolabujících penzijních systémů. Teoreticky, na papíře, skutečně
migranti mohou pomoci tento problém řešit. Všichni ale víme, že gramotnost,
vzdělanost a pracovní návyky v zemích, odkud pochází většina těchto
běženců, jsou výrazně horší než v Evropě. I proto je jejich masové
začlenění opět jen sociálně inženýrským snem. I na nejméně
kvalifikovanou práci potřebujeme, aby tito migranti měli základy českého
jazyka. Nedokážu si představit, že se budou učit 23 jazyků Evropské unie,
aby mohli dělat nekvalifikované práce. Opět je toto pouze teoretické
tvrzení, které je v rozporu s reálným životem. Dnes jsme svědky, že
mnohé z dětí migrantů, které se již narodily v Evropě, neovládají jazyk
té evropské země, kde se narodily. Uvnitř velkých zemí EU – Francie,
Německa – totiž existuje dostatečně široká infrastruktura jak
vzdělávací, tak pracovní, která jim umožňuje vyhnout se používat jazyk
a kulturu země, kde se v Evropě narodily.

Jak hodnotíte slovenské parlamentní volby a jejich možný přesah do Evropy?
To znamená, jestli je i v jiných zemích možný podobný vzestup
extremistických stran. Podle Anne Applebaum jsme jen dva nebo tři špatné
kroky vzdáleni od konce NATO, EU a možná i liberálního řádu, jak jsme ho
znali. Můžou třeba úspěch Marine Le Pen a odchod Británie z EU vyvolat
zemětřesení s důsledky, o nichž Applebaumová hovoří?

Výsledek voleb na Slovensku je svobodným a demokratickým vyjádřením vůle
občanů. Snahy agentur na průzkum veřejného mínění a politického
establishmentu Slovenska, manipulovat vůlí občanů, selhaly. Demokracie
zafungovala. Jsem ráda, že uvnitř Slovenska je ještě demokratický proces
možný. Říkám to proto, že pokud vůle občanů ve Francii, v Irsku nebo
jinde vyjádřená v referendech neodpovídala potřebám bruselských ideologů,
museli si voliči volby zopakovat, aby „pomýlení“ voliči přišli k „rozumu“.
To považuji za likvidaci demokracie. Pokud volby vynesly do parlamentu i
fašizující stranu, stavějící svojí symbolikou i projevy na dědictví
fašistického Slovenského státu, je to zodpovědnost stávajících
politických stran i celého establishmentu, včetně medií. Neefektivně
reflektovali na potřeby občanů, neřešili podle mínění svých voličů
dostatečně problémy s korupcí i ochranou národních zájmů Slovenska. Fakt,
že 22 procent prvovoličů volilo právě tuto fašizující stranu, považuji
i za selhání lidí v mé generaci, tedy rodičů těchto mladých lidí.
Často se zapomíná, že svoboda a demokracie se nedědí z generace na
generaci, že to nejsou hodnoty samozřejmé, ale že se za ně musí bojovat.

Ano, k podobnému vývoji bude docházet i v jiných zemích ze stejných
důvodů jako na Slovensku. Marine Le Pen odstranila ze svého programu i svých
vystoupení řadu extremistických názorů a plně reflektuje vůli podstatné
části voličů. Já vidím více nebezpečí pro Evropu a demokracii v
pokračující ignoraci myšlení a problémů občanů stávajícím
establishmentem a Bruselem. Je čas, aby politické strany zahodily ze svého
programu ideologizaci Bruselem a pracovaly s reálnými názory svých voličů.
Pokud se tak nestane, budeme svědky nárůstu extremismu i ohrožení
základních pilířů současné Evropy.

Ve zmíněných volbách na Slovensku se dostal do vyšší politiky rekordní
počet menších stran, včetně krajně pravicové ĽSNS Mariána Kotleby,
kterou dokonce prezident Zeman označil ve svém prohlášení za fašistickou.
Domníváte se, že by to příští rok mohlo u nás dopadnout stejně, v
reakci na problémy s migrační a finanční krizí?

Ani Slovensko a ani Česká republika nejsou zatím nijak dotčeny stávající
migrační krizí. Proto svalovat vinu za vzestup popularity nových hnutí nebo
dokonce fašizujících stran na migrační krizi je falešná výmluva
politického establishmentu v obou zemích. Politika Bruselu a jeho
přisluhovačů uvnitř národních států, která vede k potlačování
hrdosti občanů na svůj stát, na státní symboliku a specifickou kulturu
uvnitř té které země a jejich snaha zaměnit tyto hodnoty za nikým
nepochopenou evropskou identitu, vede přirozeně k druhému extrému – k
nárůstu nacionalismu.

Nedostatečné prosazování vlastenectví ve výchově i ve vzdělávání,
nenahradí patos vítězství našeho národního týmu v hokeji nebo ve fotbale
nebo v individuálních sportech. Žít hrdými tradicemi národa, předávat
mladé generaci hrdost z úspěchů, které byly historicky dosaženy a
nezakrývat i chyby, kterých jsme se dopustili, to není nacionalismus, jak se
nám politici a Brusel snaží vnutit, ale vlastenectví, potřebný
patriotismus, který je jediným zdravým základem pro mezinárodní
spolupráci.

Pokud establishment bude toto pomíjet a média potlačovat, bude i nadále
růst extrémní nacionalismus.

Co čekat od výsledků nedávno uskutečněného summitu EU – Turecko?
Někteří publicisté to nazývají summitem poslední záchrany. Vidíte
nějakou možnost efektivní dohody? Ministr obrany Stropnický to nazval
čekáním na zázrak.

Ano, lze plně souhlasit s ministrem Stropnickým, že to je čekání na
zázrak. Summit zatím nic nevyřešil. Proč politici EU před jednáním
nejdříve neuzavřeli hranice EU, neudělali je neprostupnými pro vlny
nelegálních migrantů a teprve poté nezasedli za stůl s představiteli
Turecka k jednání o otázce, jak pomoci migrantům na jeho území? Nyní
stačí prezidentu Erdoganovi jen snížit ochranu svých hranic a Evropa bude
prožívat ještě větší vlnu migrace bez schopnosti ji zastavit na svých
hranicích. Uzavření hranice EU považují za prioritní – a tam je odvaha
politiků EU k tomuto kroku minimální.

Sám fakt jednání s nynějšími představiteli Turecka o poskytnutí
finančních prostředků stávajícím politikům považuji za problematický.
Připomínám slova prezidenta Erdogana, pro kterého je demokracie jen „tramvaj
do konečné zastávky“, kde je možné z ní vystoupit. Je třeba si také
uvědomit, že zatím nikdo nevyvrátil tvrzení o Erdoganově napojení na
příjmy z prodeje ropy Islámského státu. Dále je také obviňován z
potlačování svobody slova, likvidace nezávislého deníku, z tvrdého
vystupování proti demonstracím, z ekonomického mobingu nespřízněných
osob a podobně.

Téměř polovina občanů Turecka si přeje okamžitý odchod prezidenta
Erdogana a jeho blízkých od moci. A my, státy EU, se necháváme těmito
nedemokratickými představiteli Turecka vydírat kvůli migrační krizi
vyvolané naším vměšováním do vnitřních problémů arabského světa. To
není dobré pokračování řešení migrační krize.

Do České republiky míří čínský prezident na několikadenní návštěvu.
Mluví se o historické události, Miloš Zeman ho dokonce jako prvního
prezidenta pozve do Lán, jak řekl nedávno pro PL. O rozruch se postaralo i
schvalování dohody mezi Prahou a Pekingem kvůli části o politice jedné
Číny včetně Tchaj-wanu. Jak na to pohlížet? Můj pohled je jednoznačný.
Pokud z toho poplyne jasná ekonomická výhoda pro české firmy a jejich
zaměstnance a pro státní rozpočet, je třeba takového partnera přivítat.
V případě Číny se o její zájem ucházejí všechny mocnosti světa.
Stačí se jen podívat, kolikrát za poslední léta byla v Číně kancléřka
Merkelová a oficiální delegace Německa nebo Francie. Proč my, nevelká, ale
průmyslová země, máme zůstat v pozadí?

V Sýrii bylo dojednáno příměří, kterému nikdo příliš nevěří.
Západ obviňuje Rusko z brutálního postupu majícího za cíl udržet za
každou cenu u moci Bašára Asada. Rusko zase obviňuje Turecko z podpory
Islámského státu a naznačuje, že by Západ, Turecko a Saúdská Arábie v
rámci „plánu B“ mohly obsadit části Sýrie. Kde je pravda? A hlavně,
kde je budoucnost válkou ničené Sýrie?

Ano, je nepopíratelným faktem, že Rusko cestu podpory prezidenta Asada vidí
jako klíč k řešení situace v Sýrii. Netřeba ani zakrývat, že podpora
opozice v Sýrii ze strany naší části západního světa vedla k rozpadu
Sýrie, k nástupu teroristického Islámského státu a celé řady místních
skupin bojujících proti sobě a rozkládajících Sýrii. Vnitroislámský
konflikt mezi odlišnými směry islámu, podporovaný různými částmi
islámského světa, dělá situaci nepřehlednou pro běžného voliče. Spory
uvnitř arabského světa a geopolitické zájmy Evropy, USA a Ruska vedly k
likvidaci Sýrie. Její obnova bude dlouhým procesem, stejně jako v případě
likvidace Libye. Zřejmě ani hranice států se již nevrátí do té podoby,
jak je známe z období před konfliktem.

Šíří se spekulace, zda Vladimír Putin bude znovu kandidovat. Západní
média konstatují, že dokázal veřejnost ošálit natolik, že opozice nemá
žádné šance. Co soudit o situaci v Rusku do budoucna i s přihlédnutím ke
vztahům Ruské federace se Západem?

Rusko je nyní v souvislosti s pádem cen ropy, s ekonomickými sankcemi a na
základě svých vlastních strukturálních problémů, ve složité situaci.
Má ale za sebou mnoho let růstu, posilování ekonomické úrovně,
posilování příjmů obyvatel a zvyšování životní úrovně. Nyní pro
jeho občany končí na nějakou dobu tučná léta. Prezidentu Putinovi se
podařilo obnovit v občanech hrdost na Rusko. Mnozí občané po připojení
Krymu k Rusku nadšeně od srdce hovoří o „znovuzrození Ruska“. Tento
nesporný fakt po zimních olympijských hrách, po připojení Krymu, po
angažmá ve válečných sporech na východě Ukrajiny, po aktivní
zahraniční vojenské účasti Ruska v Sýrii, vedou občany Ruska k
posilování hrdosti na svou zem a k podpoře prezidenta Putina a vymazávají
reálné šance na úspěch jakékoli možné současné opozice.

Výrazné prosazování geopolitických zájmů Ruska mezi slabými politiky
Evropy a USA nahrává ruské národní hrdosti a tvoří základ pro
zvládnutí období, kdy v souvislosti s vnitřními ekonomickými problémy
budou mnohé vrstvy obyvatel trpět zhoršením životní úrovně. Současně
sebevědomá zahraniční politika Ruska neusiluje o rozvoj aktivních
ekonomických vztahu se Západem, minimálně do té doby, pokud západní země
nezruší, nebo alespoň neuvolní, ekonomické sankce proti Rusku. Přesto
Rusko zůstává součástí globální ekonomiky, je závislé na vývozu
surovin a stojí za to se na něj dívat do budoucna jako na ekonomického
partnera. Nynějším heslem Ruska již není jen náhrada sankcionovaného
importu, ale nově i exportní orientace. Problémy s růstem nákladů v
Číně a proti tomu prudká devalvace rublu, geografická blízkost Ruska k
Evropě i Americe, dělají do budoucna z této země potenciálního vývozce
mnoha produktů, které jsme byli zvyklí dovážet z Číny. To ovšem bez
spolupráce se Západem přes hrdá prohlášení ruských politiků nepůjde.
Předpoklady k takové otevřenosti z obou stran zatím nejsou.
