Ještě k oslavám 17. listopadu: Nakopat, zfackovat, naplivat. Zbičujte se,
skočte z věže, sdělil Martin Konvička...

„‚Studenti‘ by zasloužili zfackovat,“ říká Martin Konvička ohledně
údajné reakce některých studentů Vysoké školy uměleckoprůmyslové na
akci, která se konala 17. listopadu na Palachově náměstí. Prozradil také,
zda na téma islám a islamizace diskutuje se svými kolegy i studenty i co od
nich slýchá. „Celou škálu, od ‚jseš nacista‘ přes ‚jseš donkichot
a potížista‘ až po ‚nikdy tě nezradím‘ – opravdu to je případ od
případu,“ vysvětluje Martin Konvička.

17. listopadu se na Palachově náměstí konala demonstrace Bloku proti islámu.
To se ovšem nelíbilo studentům Vysoké školy uměleckoprůmyslové, která
tam sídlí. Vyvěsili prý proto z okna transparent vyjadřující tradiční
ikonou srdce lásku i islámu a také vzkaz – nacionalismus není řešení.
Co na to říkáte?

Tak nejdřív bych vás poopravil. Nebyla to demonstrace Bloku proti islámu,
což byl spolek, který jsem loni v červnu založil a letos v červnu byl u
jeho samorozpuštění, ale Bloku proti islamizaci, což je „pohrobkovská“
organizace přežívající snad jen díky parazitování na původním jménu.
O všem ostatním jste informováni správně a rád vám odpovím. Říkám k
tomu, že ti „studenti“ by zasloužili zfackovat, povalit na zem, pošlapat
po tvářích, naplivat na tváře, nakopat, vymáchat ve studené vodě – a
celou proceduru tak šestkrát zopakovat, dokud se jim nerozsvítí. Protože
veřejně vyslovovat LÁSKU k islámu – to je zejména pak od budoucích
umělců to nejhorší chucpe, jakého se mohli dopustit. Je to od nich
především obrovská neúcta – neúcta ke stamilionům obětí islámské
expanze za posledních 1400 let, ale i neúcta ke stamilionům dnešních
muslimů, kteří se do islámu narodili, nebo do něj byli nalákáni, a tím
jsou oběťmi v podstatě totalitní sekty, aniž by měli na vybranou a aniž
by měli možnost úniku. Uvědomme si – islám je především
všezahrnující (tedy odborně řečeno totalitní) ideologie, která se – ve
své vyhrocené podobě – snaží kontrolovat život člověka od kolébky po
hrob. Snaží se kontrolovat jeho myšlení, jeho reprodukční zvyklosti, jeho
morálku, jeho strachy a záliby. Umění – to by mělo být především o
svobodě, o sebevyjádření, tedy o věcech, které jsou s islámským učením
v absolutním rozporu. Umělci milující islám, to je stejné chucpe, jako
kdyby Pražská židovská obec oslavovala nacismus, jako kdyby křesťané
prosazovali co nejvíc potratů, jako kdyby myslivecká jednota přešla na
vegetariánství.

Je to taky neúcta k evropským kritikům islámu, včetně některých umělců
(namátkou mě napadají jména Theo van Gogh, Salman Rushdie, Brigitte Bardot),
kteří si za své odvážné postoje vysloužili ostrakizaci, výsměch, nebo
za ni zaplatili životem. Také mě napadá, že to vše platí jen tehdy, kdyby
to umprumáci skutečně mysleli jako „recesi“. Pokud to nemysleli jako
recesi a islám skutečně milují – a ono to tak většinou bývá, že co je
pro jednoho recese, je pro druhého safra vážná věc – bylo by to vlastně
ještě horší. Je to ještě horší. Část mládeže, a nejen mládeže,
vidí v islámu další „radikální revoltu“ poté, co všechny předchozí
radikální revolty zklamaly. Revoltu, možnost zakusit něco naprosto nového,
zničit staré pořádky, udělat rychlé kariéry, polepšit si vztahově a
sexuálně a ekonomicky... A zase, to vše kdysi nabízel nacismus, to vše
nabízel komunismus, to vše nabízel, ale přiznejme, že jen skromně, třeba
radikální ekologismus. Všichni ale víme, kam tyto revolty vedou. Jediný
problém islámu je, že je mnohem, mnohem horší než všechny dřívější
radikální revolty. No a co se týče druhého transparentu, toho o
nacionalismu. On si snad někdy někdo myslel, že nacionalismus řešením je?
Já rozhodně ne. Od začátku tvrdím, že odpor proti islámu je bytostně
internacionální – a solidarizuji se s odpadlíky a kritiky islámu všech
národností a ras. Naopak je možné, aby existoval nacionalistický islamismus;
stačí zmínit nacionalistu a radikálního mohamedána Erdogana, stačí
zmínit malé ropné monarchie s obrovskými překážkami získání
občanství (někdy dokonce i pro konvertovavší manželky tamních občanů),
stačí zmínit Saúdskou Arábii a její chování k zahraničním
pracovníkům, včetně těch mohamedánských.

Poté, co demonstranti začali zpívat českou státní hymnu, přehlušili ji
studenti údajně hlasitou hudbou z reproduktorů, mělo se jednat o
orientální motivy. Není to už trochu přehnané a nevyjádřili tím
vlastně neúctu k české státní hymně?

Vyjádřili tím především obrovskou blbost, protože pokud jsem dobře
informován, tak pouštěli hudbu nějakého indického skladatele, o kterém
ani nevěděli – já to nevím – zda se jedná nebo nejedná o muslima.

Proti tomuto konání studentů se ohradil nejen Blok proti islámu a mluvčí
Ovčáček, ale i další lidé. „Pokud takto vychováváte naše mladé lidi
k naprosté neúctě nejen ke státním symbolům, osobě prezidenta republiky,
ať už jim je kdokoli, ale. též k ignoraci pojmů, jako je úcta, pokora,
vlastenectví, a ještě je podporujete v protiprávním jednání,
předpokládám, že jste natolik zodpovědní a vyvodíte směrem k sobě
důsledky,“ vzkázala pedagogům Vysoké školy uměleckoprůmyslové jedna
žena. Má pravdu?

Jistěže má. Já prostě jen čekám na zprávu z novin, ve které se rektor
UMPRUMu veřejně omluví, půjčí si z rekvizitárny Národního devítiocasé
důtky a půjde se veřejně zbičovat na náměstí Václava Havla. Nebo
rezignuje a skočí z Petřínské věže. Nebo požádá o azyl v Saúdské
Arábii. Myslím, že víc možností nemá.

Rektor sice odmítl, že by se na vyvěšování transparentů a pouštění
hudby vedení školy jakkoliv podílelo, ale pro jednání studentů vyjádřil
pochopení. Například ohledně transparentu vyjadřujícího lásku k islámu
se pak rektor údajně vyjádřil s tím, že ne vše, co je islámské, je
automatické špatné. Co byste mu vzkázal?

Já už mu nebudu vzkazovat nic, ale rozeberu ten jeho pseudoargument. Nikdy
nikdo netvrdil, snad ani já ne, že VŠECHNO islámské musí být automaticky
špatné (například sladkosti dělají v islámských zemích dobré... mě
tak napadá). Jenže když něco není „ve všem špatné“, tak to přece
neznamená, že to musíme milovat. Mezi černou a bílou je mnoho odstínů
šedi a láska je přece jen jiný stav mysli než „nacházení něčeho
dobrého“. Na Facebook jsem napsal, že špatné nebylo ani všechno
nacistické – nacisté stavěli dálnice, my po nich jezdíme a stavíme
další, ale to přece neznamená, že budeme nacismus milovat. Dokonce ani na
kanibalismu není všechno špatné; vezměte si, kanibal si doplní dávku
bílkovin, ušetří námahu za likvidaci mrtvoly – a přece nemilujeme
kanibalismus. Problémem islámu není, že by byl „celý špatný“, ale že
špatné je jeho jádro, podstata jeho učení. A ta je jasná – pod
pláštíkem náboženství napřít všechny síly k ovládnutí druhých lidí
a světa, zneužít k tomu všechny lidské slabosti, nezastavit se před
žádnou lží, žádným slibem a žádným násilím, zneužít k tomu ty
nejniternější lidské potřeby a stesky. Pakliže je v téhle republice
rektorem vysoké školy někdo, kdo nechápe špatnost takové věrouky, pak je
něco špatně v téhle republice.

Rektor školy, na které se transparenty objevily, se také k situaci vyjádřil
a položil řečnickou otázku, zda pořádání takto nenávistných akcí „v
akademické oblasti“ a navíc 17. listopadu není provokace. Informaci
zveřejnilo Echo24.cz. Je akademický pohled podle vašich zkušenosti opravdu
takový?

Hmm, to je navíc totalitní myšlení, mimořádně arogantní totalitní
myšlení. Já mám okolo sebe desítky akademiků, teď myslím ty opravdu
ctihodné, jak se říká „od docenta nahoru“, a opravdu jsem si nevšiml,
že by pobíhali s transparenty nebo odznáčky „Miluji islám“, případně
rušili státní hymny. Znám názory mnoha z nich, ty názory jsou různé, od
radikálněji protiislámských, než jaké hlásám já, až k řekněme
podvoleně kolaborantským. Podstatné však je, že neexistuje nějaký
jednotný „akademický pohled“.

I vy učíte studenty, diskutujete s nimi na toto téma?

Tak toto by bylo opravdu na dlouhou odpověď, protože těch diskusí na
různé úrovni – od žoviálně humorných přes seriózně akademické po
vyhroceně nepřátelské – jsem absolvoval tolik, že to prostě nedovedu
shrnout v pár větách. Ale když to zkusím systematicky: Ano, diskutuji,
současně se však snažím – slíbil jsem to kdysi kolegům u nás na
Přírodovědecké fakultě – že se tyto debaty nebudu snažit vnášet na
půdu školy, zejména ne do výuky. Tak i činím, ale bohužel to vytváří
situace, kdy o mých, řekněme, politických aktivitách a názorech studenti
vědí spíše z médií než ode mě. Potom mě mají předem za šílence a
jako by váhali se na některá témata ptát. Ona ta situace byla mnohem,
mnohem snazší, řekněme, 5 až 10 let zpátky, to jsem byl ještě pořád
„mladý pedagog“ a mladí pedagogové, alespoň u nás na fakultě, se
studenty chodí do hospod a kaváren a tam je spousta prostoru probrat cokoli.
Jenže mě veřejná angažovanost krapet semlela, na to klábosení se
študáky po hospodách bylo čím dál méně času, takže dnes mám na škole
řekněme „spojence“ v generaci doktorandů a čerstvých postdoktorandů,
ale už ne tolik v těch mladších generacích. Já se samozřejmě nezměnil,
oni také ne, ale změnily se kanály, jimiž se o mě dozvídají. Potom se
někam vypravíme, třeba na exkurzi do zahraničí nebo jen do ZOO, a oni se
diví, že jsem mnohem obyčejnější a přátelštější člověk, než
jakého ze mě dělají pravdoláskyplná média.

A jaké názory od nich a také od svých kolegů většinou slýcháte?

Celou škálu, od „jseš nacista“ přes „jseš donkichot a potížista“
až po „nikdy tě nezradím“ – opravdu to je případ od případu a
jakékoli generalizace si nemůžu dovolit už proto, že jsem si nedělal
žádný výzkum, ani nepsal poznámky. Ale mohu skončit takovou historkou,
kterou znám, žel, až z druhé ruky. Máme u nás na fakultě takového kolegu,
ve svém oboru je výborný, skvělý vědec a popularizátor, ale pořád
taková „těsná dvojka“, globálně vzato, za jinými jeho kolegy. Ten
kolega – jako kdejaký akademik užívající si druhé mízy a středního
věku – si velice zakládá na oblibě mezi studenty a studentkami. A protože
je sám tak trochu „mačo“, obklopil se houfkem pochlebnic, vesměs
takových těch zakřiknutějších dívek, které v něm vidí cosi mezi
vůdcem klanu a tátou. No a ten kolega si žije v bublině, v níž on je
nejlepší, islám je taky fajn, a Konvička je naprosto fuj. A rád o tom
mluví, dokonce prý při výuce, což mu mám osobně velmi za zlé. Jednou se
mu ale stalo v akademické jídelně, že potkal u stolu kolegyni, mladou
zooložku, která opravdu není zakřiknutý typ. A v onom kolegovi nevidí to,
co většinou v něm vidí jeho obdivovatelky. Inu, onen kolega zahájil oběd
proklínáním Konvičky, a ona kolegyně, dáma mnohem mladší a akademicky
neopeřenější, jej spražila: „Ale my, co zde sedíme, Konvu držíme a
podporujeme,“ řekla mu. Od té doby si vždy, když ho potkám, představuji,
jak se dusí játrovým knedlíčkem.
