Pokus Saúdů a Turků o otevření libanonské fronty, aby syrský konflikt
eskaloval na celoregionální úroveň

Saúdská Arábie se se svými regionálními spojenci pomocí sérií
nehorázných opatření evidentně pokouší destabilizovat Libanon. Tento
vývoj je součástí toho, jak se jak Saúdská Arábie, tak Turecko snaží
podvrátit zastavení palby v Sýrii a tento konflikt eskalovat na
celo-regionální úroveň.

Zpráva z New York Times z tohoto týdne k tomu předkládá dost naivní
hádanku: „Diplomaté a analytici strávili několik týdnů pokusy porozumět
tomu, proč Saúdové tak najednou začali trestat Libanon – a snad i své
vlastní libanonské spojence – kvůli mohutnému vlivu Hezbollahu, na kterém
přeci není nic nového.“

No, je tu rychlá odpověď: Rusko velice účinně dusí tu skrytou válku za
změnu režimu v Sýrii. To Saúdskou Arábii s Tureckem dohání k záchvatům
zuřivosti.

Ruská vojenská intervence v Sýrii na obranu tohoto arabského státu před ze
zahraničí podporovanou skrytou válkou za pomoci myriád zástupných
teroristických skupin zasadila machinacím Washingtonu, jeho spojencům v NATO
a regionálním klientským státům těžkou ránu.

Ač Washington se svými Západními partnery, vypadá že, rezignoval na
prosazování změny režimu nějakým alternativním způsobem, tak Saúdská
Arábie s Tureckem v zákopu té skryté války uvízly. Vsadily na to, že
zástupné teroristické armády, ze kterých si udělaly své zbraně, se mohou
nějak zotavit ze svých ničivých ztrát zasazených ruskou leteckou silou v
kombinaci s pozemními silami Syrské arabské armády, íránských vojenských
poradců a libanonské milice Hezbollah.

Proto tudíž ta okamžitá porušení příměří vyhlášeného před týdnem
v Sýrii Washingtonem a Moskvou. Ostřelování tureckých vojsk přes hranici
do severní Sýrie není jen pouhým porušením. Je totiž, jak už Moskva
poukázala, nehoráznou provokací vůči syrské suverenitě.

Saúdové souběžně s tím i za účasti tureckých sil mobilizují na své
severovýchodní hranici s Irákem, stejně jako je ohlášeno nasazení
saúdských tryskových bitevníků na tureckém letišti Incirlik naproti
severozápadní syrské provincii Latakia, na což lze pohlížet jako na
vykalkulované kroky k podvrácení tohoto předběžného zastavení palby.
Logickým závěrem z těchto bezohledných agresí Saúdské Arábie a Turecka
je snaha dovést to k širšímu konfliktu takovému, ve kterém budou US s
Ruskem zataženy do otevřeného válčení.

I ty série Saúdy vedených iniciativ vůči Libanonu by se měly interpretovat
v tomto kontextu. Saúdská Arábie se svými úzce spjatými sunnitskými
monarchiemi z Rady pro spolupráci v Perském zálivu (GCC) v uplynulém týdnu
prohlásila Hezbollah za teroristickou organizaci. Při zamyšlení nad jejich
skutečnými postranními úmysly se vkládá na mysl slovo „anachronické“.

Saúdští vládci vedení králem Salmanem a jeho synem korunním princem
Mohammadem bin Salmanem rovněž oznámili, že ruší plány udělit Libanonu 4
miliardy $ pomoci. Většina té pomoci byla ve formě vojenských grantů, co
se měly utratit za modernizaci libanonské národní armády francouzskou
výzbrojí a technikou.

Státy GCC – Kuvajt, Katar, Bahrajn, Spojené arabské emiráty a Omán
ještě se Saúskou Arábií – aniž by poskytly jakýkoliv důkaz, vydaly pro
své občany cestovní varování, pokud by tito chtěli navštívit Libanon.
GCC rovněž tvrdily, že Hezbollah se vměšoval do jejich vnitřních
záležitostí a pokouší se občany zemí Zálivu verbovat do bojů této
organizace v Sýrii. GCC dokonce hrozila deportací zahraničních libanonských
pracovníků, z nichž asi půl milionu pracuje v Zálivu.

Minulý týden rovněž regionální média referovala o velké zásilce zbraní,
kterou zabraly řecké úřady, jež byla podloudně naložená na dopravní
lodi plavící se z Turecka do Libanonu.

Ze všeho toho vyplývající záměr z toho zjevně prosvítá. Saúdové se
svými regionálními spojenci – kteří v posledních pěti letech tlačili
na změnu režimu proti Rusku, Íránu a s Hezbollahem spojenecké vládě
presidenta Bashara al-Assada – zřejmě eskalují regionální nestabilitu
jako nejlepší způsob záchrany jejich skryté války v Sýrii.

Washington, Londýn a Paříž nejspíš mají dost cynické inteligence na to,
aby si uvědomily, že ta skrytá válka za účasti teroristických zástupců
vzhledem k mohutnosti sil sešikovaných na podporu syrského státu už není
průchodnou možností, přinejmenším ne kvůli síle ruského letectva.

Saúdové s tureckým režimem Recep Tayyip Erdogana vypadají, že k agendě
této skryté války už nezvratně přilnuli. Pro tyto mocnosti cokoliv
menšího, než otevřené odstranění Assada, bude znamenat smrtelnou ránu
jejich despotickému egu a pro ně je nesnesitelné i posílení jejich
regionálního rivala Íránu pod dominancí šiítů.

Kriminalizace šiítsky zaměřeného Hezbollahu ze strany GCC je zjevně
připravena jako snaha o pomstu za to, jak tato milice v součinnosti s ruskými
nálety účinně pomohla Syrské armádě znovu vybojovat hlavní oblasti od
sunnitských extremistických povstalců za změnu režimu. Neustálé
uzavírání hraničních přechodů v Latakii, Idlibu a v Aleppu hlavní
teroristické brigády odřízlo od jejich výzbrojních zásobovacích tras
přes Turecko. Zčásti proto Erdoganův režim reagoval přes-hraniční
střelbou, aby tak snahám o obnovení zásobování poskytl trochu krytí
dělostřelectvem.

Saúdy vedená kampaň sankcí na Hezbollah je rovněž zaměřená na
destabilizaci sektářských zlomových linií uvnitř Libanonu. Hezbollah by
mohl být jako teroristická organizace hanoben i Washingtonem a dalšími
Západními státy a prezentován jako „stát ve státě“ kvůli svému
vojenskému křídlu, které v Libanonu existuje vedle libanonské národní
armády.

Hezbollah má však uvnitř Libanonu přímo v ústavě uznanou legitimitu.
Zčásti je to kvůli primární roli této milice při vyhnání US
podporované izraelské okupace této země v roce 2000 a pak zase v roce 2006.
Hezbollah je v Libanonu pro mnohé lidí, včetně křesťanů a sunnitských
muslimů důvodem k hrdosti jako na úctyhodnou sílu odporu vůči US vedenému
imperialismu v tomto regionu.

Tato strana – kterou uznalo i Rusko jako legitimní hnutí národního odporu
– představuje asi 10 procent libanonského parlamentu a má dvě křesla v
koaliční vládě v Bejrútu.

A tak Saúdy vedený návrh na sankce na Hezbollah nevypadají na nic jiného
než na bezdůvodný pokus otevřít sektářské rozkoly, které v nedávné
minulosti během jeho občanské války v letech 1975-1990 zachvátily Libanon.
Na provokaci s označením člena vlády cizího státu jako „teroristy“ –
jen tak zčista jasna – se musí pohlížet jako na zlovolný pokus o
destabilizaci. Vůdce Hezbollahu Hassan Nasrallah tento týden saúdský pokus
rozdmýchat v Libanonu rozvrat odsoudil a s jeho hodnocením je těžké
nesouhlasit.

V Libanonu jsou pořád ještě kapsy sunnitské podpory extremismu, které se
Saúdové s Turky zjevně snaží rozdmýchat. Během Syrského konfliktu
docházelo ke sporadickému propuknutí násilí salafistických živlů s
úzkými vazbami na Saúdskou Arábii a Turecko ve městech Sidon a Tripoli. A
oni teď ty samé živly podněcují, aby zase vyrazily do ulic.

Teď není jasné, zda to Libanon zvládne a vydrží pohromadě. Vládní
ministr spojený s pro-saúdskou frakcí v minulých týdnech rezignoval kvůli
tomu, o čem tvrdí, že je „dominance Hezbollahu“ nad libanonskou politikou.

Mnozí Libanonci jsou nespokojení ze sociálních a ekonomických problémů
sužujících tuto zemi. Odmítnutí osvědčení k dokládání výběru z
loňska skončilo strašlivým rozhazovačným odlivem kapitálu. Tato malá
země o pouhých čtyřech milionech lidí rovněž pociťuje břemeno péče o
asi jeden milion syrských uprchlíků.

Pomyšlení na otevření starých ran a nové rozdmýchání hrůzy občanské
války je pro většinu libanonských občanů těžkou noční můrou, která
by mohla stačit, aby před tím zlovolným nátlakem ucukli.

S jistotou však lze říci to, že role Turecka, Saúdské Arábie a dalších
arabských monarchií je absolutně nehorázná a zločinná. Vypadá to, že
jsou zcela připraveni uvrhnout zase další zemi v regionu do sektářské
krvavé lázně, aby ukojili své zlovolné regionální ambice.

Zdroj: strategic-culture.org
