Připravte se na rozpad EU, vyzval ekonom Kohout a poprvé promluvil o krachu
Realistů. Vyrovnal se i se všemi, kteří vnikli do Sněmovny

ROZHOVOR Zklamání z volebního výsledku Realistů, radost z debaklu
sociálních demokratů, teflonová povaha Tomia Okamury, univerzální
politická výplň STAN, postradatelní Piráti bez myšlenek – to jsou pocity,
které zažívá ekonom Pavel Kohout po nedávných sněmovních volbách. Za
výhrou hnutí ANO vidí především vychytralý marketink. „Zajímavé bude
sledovat Babišovy preference, pokud během jeho vlády nastane hospodářská
recese. Zda se mu podaří svést vinu na někoho jiného, anebo zda lidem
konečně dojde, že ten člověk je politický šarlatán,“ říká známý
ekonom v rozhovoru pro ParlamentníListy.cz., který nekončí příliš
optimisticky.

Realisté, na jejichž programu jste se podílel, ve sněmovních volbách
neuspěli. Je to pro vás zklamání?

Je to rozhodně zklamání. A proč takový propadák? Možná příliš
komplikovaný program pro intelektuály, přičemž lid chtěl srozumitelná
hesla. Ale i náročný program se dá shrnout do několika srozumitelných
bodů, což se bohužel nestalo. Reklamní kampaň Realistů byla naprosté
fiasko. Totální fiasko, horší propadák jsem nezažil. Tak to dopadá, když
se s plnou důvěrou obrátíte na tzv. odborníky na marketing. Oberou vás až
na kost a výsledek je vrchol trapnosti.

Ale jiné nové strany se do Sněmovny probojovaly. Novou parlamentní stranou
jsou Piráti, SPD a vlastně i STAN.

Ale Piráti nejsou žádná nová strana. Jsou tu už několik volebních
období. Teprve letos si jich však voliči všimli. Ze zoufalství,
vylučovací metodou, protože je to špatná strana. Piráti mají zmatek v
myšlení, tápou mezi naivním chápáním liberalismu a tzv. Novou levicí. Je
to strana bez myšlenek, zcela postradatelná.

Ani Okamura není ve Sněmovně nováček. Jeho úspěchem je povrchnost, která
se určité vrstvě voličů líbí. A také teflonová povaha. Pokud jde o STAN,
tato univerzální politická výplň dříve fungovala jako dodatek k TOP 09.
Ani oni nejsou nijak noví.

Mají podle vás Realisté budoucnost, když jejich program voliče nezaujal?

Ale proboha. Cožpak voliči měli vůbec šanci se s volebním programem
Realistů seznámit? Když kromě vlastního antimarketingu připočteme vliv
blokády státních sdělovacích prostředků – které naopak mocně
propagovaly bezvýznamnou ministraničku STAN – je zřejmé, že program
Realistů byl jedním z nejpečlivěji střežených tajemství letošních
voleb.

Jak hodnotíte celkový volební výsledek? Co vás nejvíc překvapilo, ať už
příjemně, nebo nepříjemně?

Příjemně mě překvapil propad ČSSD. Sociální demokracie byla a stále je
nejtoxičtější politickou silou naší polistopadové historie. Zatímco
komunisté jsou známým, a tudíž méně nebezpečným nepřítelem, ČSSD si
udržuje image „tradiční demokratické strany“. Fakticky vzato, co nám
přinesla ČSSD? Myšlenkové giganty jako Zemana, Špidlu, Dienstbiera,
Marksovou Tominovou. Nenažraný sociální stát. Tuny zákazů, příkazů,
regulací. Korupci, nezkrotnou a žravou korupci – Rath je jen špička
špičky masivního ledovce. Krajské uspořádání a zákon o státní
službě – jinak řečeno, hromadu koryt pro stranické soudruhy.

Nepříjemně mě překvapila faktická absence pravice ve Sněmovně. Kromě
ODS, která je vlažná a nespolehlivá, není ve Sněmovně jediná pravicová
liberální síla, která by prosazovala nižší daně, omezení role státu a
obranu základních svobod včetně svobody projevu.

Po minulých volbách mnozí politologové tvrdili, že sympatie k Babišovi
opadnou, až tento kritik bude muset ukázat, co umí. Nic moc nepředvedl,
zničil pár firem, mnohým otrávil podnikání, vyplula na něj spousta kauz,
dokonce byl trestně stíhán, ukázalo se, že za dobu v politice hlavně
zdvojnásobil svůj majetek, slovenský Ústavní soud v podstatě potvrdil, že
byl konfidentem Státní bezpečnosti, přesto všechno ve volbách zvítězil s
téměř třiceti procenty hlasů. Co je za tím? Marketing podporovaný
prezidentem, médii, ať už jeho, nebo soukromými televizemi, jeho charisma,
populismus, nebo nespokojenost lidí s polistopadovým vývojem?

V minulých volbách fungovalo ANO jako náhražka pravice. Dostalo hlasy od
bývalých voličů ODS. Nyní Babišovo hnutí naopak zabralo jako náhražka
ČSSD. Ano, je za tím vychytralý marketing, a také nespokojenost, že více
než čtvrtstoletí od revoluce máme příjmy stále ani ne na 40 procentech
Německa. Voličům, bohužel, nedochází, proč tomu tak je, ale to je jiný
příběh.

Zajímavé bude sledovat Babišovy preference, pokud během jeho vlády nastane
hospodářská recese. Zda se mu podaří svést vinu na někoho jiného, anebo
zda lidem konečně dojde, že ten člověk je politický šarlatán.

Očekával jste takový debakl většiny tradičních stran, jak je označuje
Andrej Babiš? Co udělaly nebo dělají špatně? Je už éra standardních
stran, které se dělí na pravicové a levicové, event. středové, minulostí?

Co je to tradiční strana? Česká politická tradice netrvá ani tři
desetiletí, lze vůbec mluvit o tradičních stranách?

Dělení na pravici a levici ovšem není zastaralé. Vždy, když se hlasuje o
výši daní, je jasně vidět, kdo je napravo a kdo nalevo. Vždy, když se
hlasuje o posílení moci státu (vzácněji o omezení moci státu), je opět
vše zcela jasně viditelné. Levice vždy touží po maximální moci. Levice
je definována touhou po moci. Naopak pravice zastává názor, že je lepší
žít a nechat žít. Já pán, ty pán. Všichni lidé jsou si rovni před
zákonem a každý má právo na život, svobodu a na hledání svého štěstí.

Zdůrazňuji, že pravicovým ideálem je „hledání štěstí“, ovšem
levice to vidí jinak. Podle levice máme všichni právo na štěstí,
přičemž štěstí je definováno vládou, Evropskou komisí nebo nějakou
jinou autoritou.

Jak podle vás dopadne vyjednávání o vládě? Většina stran odmítá
spolupracovat s Andrejem Babišem kvůli obvinění z dotačního podvodu, proto
je připraven sestavit menšinovou vládu doplněnou o experty. Existují obavy,
že díky podpoře prezidenta může vládnout bez důvěry třeba i rok. Navíc
prezident stejně prohlásil, že i druhý pokus dá Andreji Babišovi. Co si o
tom myslíte?

Ach. Nemám tušení. Neumím předpovídat výsledky voleb ani výsledky
jednání po volbách. Volební potenciál Realistů jsem viděl na dvojciferné
číslo a šeredně jsem se zmýlil. I kdybych někdy podobné předpovědi
dělal – což je u mě ve střízlivém stavu téměř nemožné – nevěřte
mi. Neumím předpovídat politiku. Naštěstí si to kompenzuji jinde, kde to
má zajímavější finanční efekt, ale to není předmětem tohoto rozhovoru.

Někteří politologové i politici kritizují parlamentní strany, například
ODS, která by byla schopna sestavit s ANO vládu jen ze dvou členů, že
nectí svoji politickou odpovědnost. Měly by jít do vládní spolupráce s
ANO, i když vědí ze zkušeností ČSSD a KDU-ČSL, že Babiš si přisvojí
všechny výhody společného vládnutí a problémy svede na partnery?

Kdo chce kam, pomůže si sám. ODS byla předem varována. Nebude si moci
stěžovat, pokud se tento scénář opravdu odehraje a ona dopadne špatně.

Měla by šanci ODS vůbec něco prosadit nebo něčemu zabránit, kdyby vládla
s Babišem, jehož hnutí má trojnásobnou voličskou podporu, a tedy i
trojnásobnou sílu? Nevymstilo by se jí to podobně jako opoziční smlouva?

Od opoziční smlouvy uplynulo téměř dvacet let a stále je pro ODS
politické břemeno! Tím je řečeno vše.

Neměla by strana, která před volbami slibovala, že do koalice s Andrejem
Babišem nepůjde, velký problém s důvěryhodností, kdyby svůj slib
porušila? Odpustili by jí to voliči?

Já nejsem politolog, předseda ODS ano. On by to měl vědět lépe než já.

Objevují se návrhy na zavedení obecného referenda; častokrát s úmyslem
dosáhnout vypsání referenda o setrvání v EU. Je možné, že Tomio Okamura
k tomu nakonec dotlačí Andreje Babiše? Již teď proevropští aktivisté
bijí na poplach, že je to začátek konce našeho členství v EU. Uvítal
byste to jako kritik Evropské unie?

Babiš profituje z evropských dotací nejvíce v tomto státě. On bude
poslední, kdo by referendum o členství chtěl vypsat.

Pokud jde o Evropskou unii – zcela realisticky chápu, že pro referendum o
odchodu teď není vhodná doba. A dlouho nebude. Nicméně EU tady nebude
navěky. Každé impérium se časem rozpadne, protože každé impérium je
nesourodý, nepřirozený celek, který musí být udržován při životě
uměle. Buď násilím nebo jinými prostředky, což v tomto případě jsou
nástroje ekonomického charakteru. Až tyto nástroje ztratí účinnost,
rozpad bude záležitostí historicky krátké doby.

Nevím, kolik času EU ještě zbývá. V roce 1910 nikdo netušil, že
habsburská monarchie nepřežije dalších deset let. V roce 1930 nikdo
netušil, že britské impérium směřuje k rychlému zániku. V roce 1985 by
téměř nikoho nenapadlo (snad s výjimkou historika Richarda Pipese), že
sovětské impérium tu v 90. letech už nebude.

Měli bychom tedy být připraveni na situaci, která jednou může nastat.
Nebude to letos, nebude to příští rok, nebude to možná ani během
příštích deseti let – ale jednou se to stane. Jednoho dne tu Evropské
impérium prostě nebude a bude třeba vypořádat se s důsledky. Naši
předkové řešili ekonomické následky rozpadu Rakouska-Uherska. Byla to
těžká situace, ale vyřešili ji. Jednou můžeme něco podobného řešit i
my.

Je proto žádoucí navazovat dobré styky se všemi partnery a potenciálními
spojenci na východě i na západě. Začal bych s tradičním spojencem, což
je Británie. Rusko ani Čína ve mně nebudí velké nadšení, ale je nutné
mít korektní obchodní styky i s nimi. Koneckonců, ten neoblíbený Putin
také nebude v Kremlu navěky a Čínu prostě nelze ignorovat. Pak je tu malý
a přece velký spojenec jménem Izrael. Tento stát má velké zkušenosti s
tím, co západní Evropu teprve čeká: s životem v neustálém ohrožení.
Kromě toho je světovou jedničkou v moderních technologiích

Kdysi jste mi na adresu socialistů, kteří prosazovali v Česku švédský
daňový systém, protože se tam osvědčil, řekl, že u nás nelze zavést,
protože je u nás nedostatek Švédů. Dnes Tomio Okamura prosazuje
švýcarský systém přímé demokracie. Nemyslíte, že u nás nepůjde
zavést zase kvůli nedostatku Švýcarů?

Bral bych švédský daňový systém z roku 1960 – z doby, kdy tato severská
země mohutně hospodářsky rostla a kdy přerozdělovala menší část HDP
než dnešní Česko. Ani dnešní daňový systém Švédska není úplně zlý,
i když mají vysokou DPH, což mi přijde asociální.

Nicméně švýcarský systém přímé demokracie byl přijat v roce 1848, kdy
země byla chudá, většina Švýcarů naprosto politicky nevzdělaná, nebo
dokonce úplně negramotná. Tehdejší zastánce všeobecného volebního
práva, referenda a svobody projevu se jmenoval Ignaz Troxler. Byl to filosof a
lékař, velmi vzdělaný člověk se světovým rozhledem. Ve své době čelil
stejné námitce jako přímá demokracie dnes v Česku. A jaká byla jeho
odpověď?

„Kdo touží po svobodě, musí počítat s tím, že bude i zneužívána.
Škodu, která případně může vzniknout zneužitím svobody, lze napravit
zas jen svobodou.“

Škoda, že Okamura není stejný myšlenkový kalibr jako kdysi Troxler.
Základní myšlenka přímé demokracie je samozřejmě správná, ovšem
metody, jakými je prosazována, jsou poněkud buranské.

Ke škodě věci.

Okamura také přišel s návrhem na zestátnění České televize a Českého
rozhlasu. Nyní jsou veřejnoprávní média hrazena z koncesionářských
poplatků a Sněmovna řídí tyto organizace přes jí volené rady. Okamura by
rád převedl obě instituce přímo pod stát jakožto de facto příspěvkové
organizace. Znamenalo by to podle vás ohrožení demokracie? Nebo by bez toho
nebylo možné např. v ČT rozbít různá bratrstva, která tam podle
největších kritiků, třeba prezidenta, skrytě řídí především
zpravodajství a publicistiku?

Ale to je přece nesmysl. Česká televize i rozhlas přece vždy byly státní.
Stát je financuje z výnosu zvláštních daní zvaných koncesionářské
poplatky. Stát je reguluje a provádí ex post cenzuru. Formální
zestátnění by neznamenalo žádnou změnu.

V mnoha politických stranách, které zažily volební debakl, dnes padají
hlavy předsedů i celých vedení stran. Postačí personální rošády, nebo
je potřeba zásadnějších změn, pokud strany chtějí návrat voličů?

Asi by stálo za to připomenout starou pravdu: Nelze oblbovat všechny. Pokud
ano, pak jen na krátkou dobu. A pokud na dlouho dobu, pak ne úplně ve všem.
A stejně se to nakonec vrátí i s úroky.

Jak vidíte po sněmovních volbách, které vyhrál velký spojenec
současného prezidenta Miloše Zemana Andrej Babiš, lednové prezidentské
volby? Podle mnohých Babišův úspěch posílil Miloše Zemana a znovu ho
vrátil do role favorita.

Neodvážím se nic prognózovat. Řeknu jen to, že ani jeden z možných
kandidátů mě nenaplňuje nadšením. Ze všeho nejméně dva oblíbenci
salónní levice, myslím, že je nemusím jmenovat.

Myslíte, že se česká politika dá nějak změnit k lepšímu?

Nedá. Nejprve by bylo nutné změnit volební systém. Zavést přímou volbu
poslanců, protože jedině přímá volba znamená přímou odpovědnost. Podle
vzoru americké ústavy bychom měli zavést odvolatelnost poslanců: i když je
tato možnost velmi zřídkakdy využívána, musí existovat, aby plnila úlohu
Damoklova meče. Omezit imunitu pouze na projevy v parlamentu, na nic jiného.
Referendum je také důležité, ale ve srovnání se změnou volebního
systému je to druhotná záležitost.

Také by bylo třeba vyřešit roli prezidenta, abychom neměli dvě
zahraniční politiky: vládní a hradní. Česká republika je ve skutečnosti
konstituční monarchie, ovšem s velmi ledabyle, až fušersky napsanou
konstitucí. Potřebujeme novou ústavu, kterou by nepsaly české právnické
nuly, ale někdo, kdo má systémové myšlení. Švýcarsko mělo Ignáce
Troxlera, který dokázal svoji ústavní reformu prosadit. My nikoho takového
nemáme.

Takže – zanechte vší naděje, vy, kteří žijete v Kocourkově.
