Markéta Šichtařová: „Není bílý – mým sousedem nebude“

Ne-e, já nepojala žádné programové rozhodnutí nějak si zasednout na paní
ministryni práce a sociálních věcí Michaelu Marksovou… byť by k
takovému podezření mohl navádět fakt, že již potřetí během jediného
měsíce se do ní strefuji.

Jak si ale má člověk pomoct, když některé její nápady jsou prostě…
nemožné?

...

Tak tedy paní Marksová nově zaperlila s „výborným“ nápadem, že nově
vlastníci nemovitostí – míněno zejména majitelé bytů – by měli
přijít o část svých majetkových práv. Nadále by totiž nemohli o svém
majetku – svém bytu – rozhodovat sami. Ale museli by se zeptat sousedů.
Přesněji řečeno, museli by se jich dovolit, zda smějí byt pronajmout tomu
a tomu nájemníkovi. Paní Marksová si totiž myslí, že není v pořádku to,
že někteří podnikaví lidé začali skupovat v některých městech
nájemní byty a v nich ubytovávat sociálně slabší lidi. A že prý tito
nájemníci „dělají v domech binec a obtěžují sousedy“.

No uznejte sami – to zní jako celkem racionální argument – no ne? Kdo by
chtěl, aby se k němu na patro nastěhoval nějaký pochybný ptáček, který
bude v noci hulákat po domě, házet odpadky z oken, demolovat společný
výtah a zkrátka celkově nedodržovat žádná pravidla?

Celá tahle úvaha má ale několik celkem zásadních háčků.

Tak zaprvé: čiší z ní totální právní nevzdělanost paní ministryně. V
evropské kultuře existuje několik naprosto zásadních a silných práv,
přes která nejede vlak. Patří sem například právo na život, právo na
duševní a tělesnou integritu a také právo na majetek. O vlastnění majetku
mluví ve článku 11 i Listina základních práv a svobod, která je
součástí našeho právního pořádku – je tedy možno vnímat ji jako
jakýsi dodatek Ústavy. Listina také definuje další důležité parametry
– jako třeba, že je možné omezení majetku ve veřejném zájmu, že
výkon majetkových práv nesmí poškozovat zdraví jiných a tak dál a dál.
Ale i kdybyste četli Listinu padesátkrát a hledali mezi řádky nějaký
skrytý výklad, nikde nenajdete ani náznakem nic o tom, že by snad vlastník
majetku – majitel bytu – musel preventivně žádat o povolení výkonu
svých majetkových práv někoho cizího, a to jen na základě toho, že se
sousedovi preventivně nelíbí, jestli nájemník má šikmé oči, tmavší
kůži, nebo zelená tykadla. Takový zákon je jednoduše a prostě
neslučitelný s právním a svobodným státem.

Zadruhé: Paní Marksová taktéž vykazuje velice omezený mezinárodní
rozhled. Tvrdí totiž, že podobně to funguje již v zahraničí, a jako
příklad uvádí Švýcarsko. To se ovšem hluboce mýlí. Nejen ve Švýcarsku,
ale třeba i v USA sice existuje možnost, že se majitel bytu musí ptát na
dovolení pronajmout svůj majetek sousedů, ale jde o diametrálně jinou
situaci: Totiž jde o společenství, vlastně jakýsi „klub“ vlastníků,
který byl dopředu založen se stanovami obsahujícími toto pravidlo. A
každý, kdo do „klubu“ následně vstoupil, musel předem se stanovami
souhlasit. Dopředu se tedy dobrovolně části svých majetkových práv vzdal.
Je zcela nemyslitelné, aby něco podobného zakotvoval zákon – troufám si
odhadovat, že takový pokus by třeba v případě USA vyvolal malou revoluci.

Zatřetí je doslova kuriózní, jak v případě veřejně činných osob u
nás kolísáme z extrému do extrému. Svědčí to jen o jediném: o
naprostém diletantství v základním právním povědomí právě u lidí,
kteří by měli být maximálně zorientovaní. Není tomu totiž tak dlouho,
kdy se ochránkyně veřejných práv Šabatová pokusila prostřednictvím
najaté romské provokatérky vynutit normu, podle které nesmí majitel bytu
odmítnout nájemníka „jen“ proto, že se mu z nějakého důvodu nelíbí
– třeba podle rasového klíče. . (Následně soud naštěstí zcela logicky
rozhodnul, že takový přístup není možný.) A dnes paní ministryně razí
opačný extrém: Jen proto, že se sousedům z nějakého důvodu nájemník
preventivně nelíbí, mohli by omezovat majetková práva… A co si budeme
povídat, je jasné, že tím „nějakým důvodem“ by v 90 procentech
případů byl rasový či národností klíč. A ve zbývajících 10
procentech případů by šlo o čirou šikanu: Sousedka je hubenější než
já, závidím jí, tak jí nedovolím byt pronajímat. Nebo: Soused se na mě
včera kysele podíval, žádný podnájem mu nedovolím. Nebo: To by tak
ještě hrálo, aby si ten parchant odvedle vydělal nějaké peníze, když já
sám jsem nezaměstnaný – žádného nájemníka mu nedovolím.

Kontextová reklama Sklik

Jak vůbec někoho, nota bene z vlády, může napadnout podsouvat lidem
dopředu, preventivně, že nebudou dodržovat pravidla? Říká těm lidem
něco pojem presumpce neviny? Slyšeli někdy něco o nepřijatelnosti
kolektivní viny? Není snad TOHLE ta pravá podstata rasismu? Na jedné straně
se vláda úpěnlivě snaží vymezovat vůči rasismu skrze všechny ty
pofiderní (a ve svém principu zcela kontraproduktivní) organizace typu
HateFree (které by bylo nejlepší zrušit). Na druhé straně jedním dechem
dává člen vlády zelenou tomu, že majitelům bytů omezíme jejich
vlastnická práva jen proto, že jeho sousedé automaticky budou moci zatrhnout
podnájem komukoliv, kdo nebude tu bílý jako sníh, tu neprokáže „správné“
náboženství, tu zase bude mít „moc velkou“ rodinu.

A tak namísto toho, aby paní ministryně sociálních věcí byla šťastná
jako blecha, že někdo je ochoten „sociálně“ slabší lidi ubytovat,
raději takovou „sociální“ pomoc fakticky znemožní a raději požene
stát do toho, aby za daně daňových poplatníků stavěl „sociální“
byty.

Jistou zábavnost v sobě obnáší i fakt, že s tímhle nápadem přišla
ministryně za ČSSD. Skoro se nabízí doporučení, aby si ČSSD nejprve
uklidila ve vlastním domě. Je to totiž právě ČSSD, která tak vehementně
protlačuje inkluzi v základních školách a současně povinný jeden rok
předškolního vzdělávání (ať už si o tom myslíme, co chceme). Sami
poslanci ČSSD vám pochopitelně ve čtyřech očích přiznají, že obojí
bylo do značné míry motivováno začleněním romských a obecně sociálně
slabších dětí do společnosti (ačkoliv nahlas by se to říkat „nemělo“).
A současně z řad ČSSD teď přichází nápad na jasný bič na všechny
národnostní menšiny jedno jaké barvy, který by v podstatě znemožnil
jakékoliv jejich rozumné bydlení.

Možná vám ale pořád vrtá v hlavě, co tedy s lidmi, kteří „dělají v
domě binec, vyhazují odpadky z okna, demolují výtah a jinak nedodržují
pravidla“. Vážně je ale řešení v omezování vlastnických práv…?

Ekonomové dobře znají pojem „ekonomická externalita“. Externalita (nejčastěji
ve spojení negativní externalita) je vedlejší důsledek nějakého
ekonomického jednání, který si ovšem odskáče někdo jiný než původce
takového jednání. Typickou negativní externalitou je třeba znečištění
životního prostředí v důsledku provozování chemické továrny. A
ekonomové také velice dobře vědí, jaký je nejlepší způsob odstranění
takových negativních externalit: Je to do dokonalé a nesmlouvavé
dodržování a vynucování vlastnických práv. Teoreticky řečeno, kdyby
každý majitel domu v okolí továrny podal na továrnu žalobu za
znehodnocenou spodní vodu a současně soudy by fungovaly, velice rychle by si
továrna rozmyslela, jestli se chovat ekologicky, či ne. To je samozřejmě
trochu nadnesený příklad – ale když si jej představíme v malém, funguje
to.

Řešení problémových sousedů je tak prosté, až to jednoho zarazí.
Jmenuje se funkční policie, funkční soudy a důsledné hlídání si
vlastního majetku. Zničený výtah? Zavoláme policii. Police provede
šetření a napaří pokuty. Odpadky z okna na mém trávníku? Opět policie,
další pokuty a důrazná výstraha. Rušení nočního klidu? Je to snadné,
od toho tu je policie. Napotřetí nebude už nájemníkovi domlouvat, nýbrž
jej na základě rychlého rozhodnutí soudu vystěhuje.

Tahle vypadá čisté právní řešení. Kteréžto jest u nás samozřejmě
momentálně nesplnitelným ideálem. Takže se nám případ pro ministryni
sociálních věcí rázem transformuje na případ pro ministra vnitra a
ministra spravedlnosti.

Popravdě – ani mě moc neděsí, že by tenhle paskvil snad mohl projít,
tomu se mi nechce věřit. Mnohem víc mě děsí, že tenhle nápad mnoho
říká o ministryni sociálních věcí – o paní, která u nás chce
zavádět kupříkladu norský model sociálky… Probuďme se včas!

Markéta Šichtařová
