Štěpán Kotrba črtá svět Donalda J. Trumpa: Z elit se stanou šašci, lid
je svrhne. Evropa při případné Jaltě 2 připadne Rusku. USA stáhnou vojska

ROZHOVOR Politický a mediální analytik Štěpán Kotrba pro ParlamentníListy.cz
rozebírá pravděpobobné scénáře a postupy, kterými se po nástupu do
Bílého domu bude řídit nový prezident Donald J. Trump. Dojde prý ke
stažení amerických vojsk ze světa, protože je to zkrátka příliš drahé
a stejně tak prý nejspíš Trumpova Amerika přestane platit armády
neziskovek, které po světě pomáhají „vývozu demokracie“. I kdyby nový
prezident realizoval třetinu svých slibů, bude to revoluce. Stejně se Kotrba
podrobně zaměřil na to, jak se Trump zachová k Rusku a Číně.

Donald Trump, k překvapení mnohých, vyhrál. Co od něho lze po nástupu do
úřadu očekávat? Bude skutečně tak razantní, jak sliboval v kampani? A v
čem se jeho způsob výkonu funkce bude nejmarkantněji lišit toho, kdyby
vyhrála Hillary Clintonová?

Zastavím se u toho překvapení mnohých. O čem svědčí? Že nikdo
nenaslouchá. Že si všichni komentátoři zacpali uši před nářkem lidí
práce. Že místo něj se zhlédli v hlasatelích akciových kursů. V projevu
u Gettysburgu v říjnu Trump vyložil všechno, co by chtěl udělat během
svých prvních 100 dnů v úřadu jako prezident (do češtiny přeložil
Tomáš Haas). Nevěřím, že se nyní už jako prezident dopustí všeho, co
sliboval jako kandidát. Dobře se pamatuji, že poradce nynějšího českého
prezidenta před tiskovkou po prvních vyhraných volbách krotil svého
mandanta. Kampaň je kampaň. Den po volbách je vše jinak. Ale i kdyby
třetinu z toho slíbeného Trump zrealizoval, byla by to revoluce. Zvlášť
vysušení „washingtonské bažiny“ by byl téměř zázrak. Způsob výkonu
funkce se bude nejmarkantněji lišit právě v tom, že nikdo z komentátorů,
ale ani nikdo ze spolupracovníků netuší, jaký bude. A opět vzpomenu
Miloše. Nikdo z tehdejších pravicových „hejtrů“ v médiích v roce 1996
nevěděl, jestli Klause náhodou Miloš doopravdy nestáhne z kůže, aby měl
obal na stranický průkaz. Vypjatá emocionální rétorika z doby voleb
nedávala jistoty ani jim. Pro voliče zradikalizované ČSSD to byla naděje,
vyjádřená 28 procenty. Pro tehdy konzervativní ODS hrůza, vyjádřená 28
procenty. Dnešní Sobotka je pro ČSSD hrůza a pro voliče ODS naděje.
Vítězem ale bude smějící se Babiš.

Nicméně řeknu, co bych od ultrakonzervativního amerického selfmademana v
roli prvního muže USA očekával já, český konzervativní levičák, a
proč bych ho dokonce volil. Protože Clintonovou bych nikdy volit nemohl.
Nedokázala dát Clintonovi kopačky poté, co na něj praskla aféra s
Lewinskou. Očekával bych, že Trump nebude uvažovat stejně stereotypně,
jako poslední loutky před ním ve funkci. Ti všichni, ať demokraté nebo
republikáni, měli naučené sofistikované scénáře a akční postupy. Za
prdelemi PR managery. Všichni ti slušní politici a úředníci věděli, kde
má Bílý dům východ a kde záchod. Trump ví o prezidentství Spojených
států zhruba to, co vy nebo já. Používá selský rozum a instinkt. Ví, že
ty úplně největší dveře jsou vchod, kterým vchází prezident. Až bude
uvnitř, dozví se víc. Doposud mu to vždy vyšlo, i když to někdy bylo
dalece za hranou.

Jestli chce Trump přinést Americe „new New Deal“ k oživení americké
ekonomiky, musí najít zdroje - v nemalé míře. Marshallův plán stál
americké poplatníky přes 12 miliard dolarů té doby, dnes by to bylo
minimálně 132 miliard USD.

USA jsou ale dnes předlužené tak, že jakákoliv firma v jejich situaci by
už dávno zbankrotovala. Očekávám, že Trump co nejrychleji stáhne
většinu intervenčních vojenských sil z Pacifiku i Atlantiku zpět domů.
Stojí denně příliš mnoho dolarů. Střílí většinou pánubohu do oken.
Bohatnou jen zbrojaři, kteří většinou daně neplatí. K tomu ovšem Trump
potřebuje stabilizační dohodu vlastníků funkčních jaderných zbraní a
velkých expedičních sborů. V první řadě se musí dohodnout s Ruskem a s
Čínou. Ukrajina má už teď strach z „velké dohody“ Putina a Trumpa s
cílem zlepšit americko-ruské vztahy. „Hlavním poraženým ve světě dnes
večer je Ukrajina,“ – napsal na Twitteru bývalý americký velvyslanec v
Rusku a zakladatel moskevského Carnegie Center, demokrat Michael McFaul. Ví,
co říká, protože byl hlavním architektem Obamovy ruské politiky,
odborníkem na export demokracie, členem Národní bezpečnostní rady USA jako
zvláštní asistent prezidenta a vrchní ředitel ruských a euroasijských
záležitostí.

Štěpán Kotrba

Dohoda vyžaduje respekt k druhému. Ne pohrdání a pocit nadřazenosti.
Respekt. Respekt k Putinovi znamená nerozesírat mu blízké pohraničí
dalšími „majdany“. Zde proto očekávám stažení diplomatických,
podvratně zpravodajských i vojenských aktivit a „novou Jaltu“. Jasnou
hranici. Red line.

Totéž musí nastat v Pacifiku, zejména v Jihočínském moři. Rusko ani
Čína nemají už více než sto let územně kolonialistické ambice, protože
obě země mají dost neobsazeného ekonomicky lukrativního prostoru ve svém
vnitrozemí.

Trump není spekulant na burze, ale podnikatel v realitách. Takže netuší,
že stačí zavolat do tiskárny a dohodnout další kvantitativní
uvolňování potištěného papíru. Ví, že dům se musí postavit z cihel,
aby z něj mohl být zisk. A cihly se musí vyrobit z hlíny. Vrátí se k
hlíně. Je izolacionista, starající se o „své“ Američany, ne
evangelista demokratizace autoritativních režimů na druhém konci světa.
Nebude vnucovat jiným nové technologie, víru, lidská práva ani demokracii,
bude mu stačit zisk. Z obchodu. Doposud mu vždy stačil a prd se staral o to,
za kolik v jeho domech pracuje liftboy a jestli jsou zachovávána jeho lidská
práva v případě, že je to teplej Portorikánec. Zruší nebo omezí WTO,
NAFTA, TTIP, TPP a další dohody, sloužící už jen nadnárodním firmám,
protože soutěž o nejlevnější pracovní sílu s thajskými šičkami a
bangladéšskými dětmi nebude chtít hrát a ví, že nadnárodní firmy daně
v USA neplatí. Zruší daňové ráje, protože „starý kapitalismus“
likvidují, vrátí výrobu a tím i tvorbu zisku a zdanění do USA, aby z
daní vytvořil obnovu infrastruktury a nasytil americké dělníky. Tím
ukončí globalizaci, na které začaly Spojené státy prodělávat, protože
dlouhodobě vydělávala Čína. To je první a základní krok k nápravě
světového kapitalismu a moje víra v ultrapravicového politicky nekorektního
selfmademana, který se nestydí říct, že ty baby musí pevně držet za
píču, aby se z nich nestaly feministky.

Někteří prezentují Donalda Trumpa jako „poslední vzpouru bílého muže“,
či poslední tón „klasické“ politiky dvacátého století. Lze to tímto
způsobem popsat? Co jeho úspěchu nejvíce pomohlo?

Nejlepší odpověď jsem kupodivu našel na internetu:

„Jak se to stalo, ptáte se.

Vy jste vytvořili "nás", když jste napadali naši svobodu projevu.

Vytvořili jste "nás", když jste napadali naše právo nosit zbraně.

Vytvořili jste "nás", když jste napadali naši křesťanskou víru.

Vytvořili jste "nás", když jste nás neustále označovali za rasisty.

Vytvořili jste "nás", když jste nás neustále označovali za xenofoby.

Vytvořili jste "nás", když jste tvrdili, ať hlasujeme jako vy nebo ať se
ztratíme.

Vytvořili jste "nás", když jste nás nutili kupovat zdravotní péči a pak
nás finančně penalizovali, když jsme to nechtěli.

Vytvořili jste "nás", když jste napadali naši vlajku.

Vytvořili jste "nás", když jste zaměňovali práva žen za feminismus.

Vytvořili jste "nás", když jste změkčovali naše muže.

Vytvořili jste "nás´ , když jste změkčovali naše děti.

Vytvořili jste "nás", když jste napadali a zesměšňovali náš způsob
života.

Vytvořili jste "nás", když jste nechali, aby se pokrok vládní reformy vymkl
kontrole.

Tak jsme vznikli "my" - mlčící většina.

A máme toho dost a promluvili jsme.

A nebylo to kulkami, ale hlasovacími lístky.“

K tomu musím ovšem dodat několik vět.

Štěpán Kotrba se nezměnil. Neadoruje dnes fašismus, jak ho někteří
nálepkují. Je vázán antifašistickou minulostí některých předků i
mrtvých soudruhů španělských, italských, českých i ruských bojišť,
kterých si dodnes váží. Vůči fašistům i nacistům nelze být smířlivý,
a to ani dnes. A jinak, než brachiálním násilím jim zrůdnost nadřazenosti
nelze z hlavy vymlátit. Nejsem ani rasista. Čili neobracím se k heslům „Čechy
Čechům“, „Nic než národ“. Nevnímám národ v době kulturní a
ekonomické globalizace. Etnicky jsme téměř všichni potomci několika
generací nájezdníků, žoldáků či zběhů, kteří v minulosti šoustali
místní ženský po vyhraných bitvách. Případně jsme potomky obchodníků,
kteří si ty baby kupovali. Neadoruji velkého tlustého bílého muže a jeho
právo nadřazenosti nad všemi kulturami. Neměl jsem nikdy otroky, ani do
bordelu nechodím. Nemyslím si, že demokracii či svobodu lze exportovat na
pásech tanků či v pumovnicích bombardérů. Neviděl jsem hořet plzeňskou
Škodovku, viděl jsem ale hořet bělehradskou televizi a srbské kostely. Vím,
že lidská práva jsou konstrukt, dobově a kulturně podmíněný – jiná
byla za dob husákovského socialismu, jiná jsou v protestantské a
individualistické západní Evropě, jiná jsou ale v prérii Texasu, v ruském
samoděržaví a jiná jsou v hinduistické Indii či v konfuciánské Číně.
Vnímám ale stát jako autoritu většiny a právo občanů určit si, za co je
vyznamenání a za co trest smrti. Bez toho, aby do všeho kecal americký
protektor a jeho nájemní rozesírači z neziskových organizací.

Ale svět kolem nás se změnil…

S výše uvedeným citátem souhlasím, neb je hluboce analytický, ne
ideologický. Souhlasím s ním, i když jsem ateista a ne křesťan (a prostor
Evropy vidím jako francouzsky sekulárně republikánský, s tolerancí ke
koexistenci židovství, křesťanství a renesančního osvícenectví,
nevidím ho jako multikulturní a multináboženské soužití s třídně
segregačním hinduismem a defétistickým lámaistickým buddhismem – „řádem
žlutých čepic", africkým lidožroutstvím a arabským islámem v jakékoliv
podobě, zejména v té mocenské – osmanské). Souhlasím s výše uvedeným
citátem, i když jsem socialista a garanci zdravotní péče pro každého
považuji v americkém kontextu za nutnou. Nevnímám ale jako socialistické
mít péči omezenou pouze do výše svého zdravotního konta, ať vydělávám
deset tisíc, nebo sto tisíc dolarů ročně.

Ale chápu, že kulturní i sociální tradice Ameriky je jiná. Že chudoba je
v Americe pobídkou k většímu úsilí – i když je to jen „American Dream“.
Souhlasím, protože právo nosit zbraň – klidně i bez povolení –
považuji za základní právo hrdého a svobodného občana, už od
středověku tomu tak bylo i u nás. Ctím Fidela a jeho heslo, učící pokoře
mocných „Demokracie je rozdat zbraně lidu“. Souhlasím, protože mocní se
musí bát těch, kteří jim tu moc dali. Souhlasím, protože zrušení
základní vojenské služby a nevytržení mamánků z děloh mateřské péče
bylo chybou – i mou, protože jsem pomáhal tento proces v Česku ideově
formulovat a jeho realizace napomohla ekonomické úspěšnosti Zemanovy vlády.
Hipsterské mamánkovství střední třídy, vzniklé z absence základní
vojenské služby, dnes považuji za zhoubné pro evropskou civilizaci,
postavenou venkoncem na základech expanzivního kolonialismu. Je mi fuk, jestli
kluci choděj s klukama a holky s holkama. Přeju jim to. Není mi ale fuk,
jestli faráři šoustaj ministranty a říkaj tomu „milost Boží“.

Dnes jsem také mlčící většina, neboť Sobotka je hluchý předseda vlády.
Nemá cenu mluvit na hluchého, když slyšet nechce.

Dodávám, že i v Česku dojde při nejbližší příležitosti ke konfrontaci
mlčící většiny s ideovými extremisty na obou koncích politické
šachovnice. A i v Česku jen hlupáci mezi politiky zůstávají na krajních
pozicích, aniž by chápali alespoň část argumentů druhé strany.

V moderní historii se občas stávalo, že politici, kteří uspěli v USA,
následně „strhli“ řadu světových politiků, kteří se jimi inspirovali.
V osmdesátých letech Ronald Reagan, o dekádu později Bill Clinton…
Zažijeme podle vás něco podobného nyní s Donaldem Trumpem? V čem
konkrétně by byla, či naopak nebyla, taková inspirace přínosná?

Na rozdíl od onoho globalistického monopolárního intervencionismu, americký
izolacionismus nebude moc vybízet k následování. Ostatní země jím budou
vrženy do naprosto jiného paradigmatu. V případě rozpadu atlantické vazby
bude osiřelá Velká Británie i pobrexitová Evropa hledat bezpečnostní
ukotvení. Sirotci svého omylu. Samotná Belgie, samotné Rakousko ani samotná
Itálie se vnějšímu ohrožení neubrání. Neubrání se ani samotné Řecko.
Vystoupení z EU je v tomto kontextu rozsudek smrti. Čili nutnost společné
obrany bude motorem další etapy integrace Evropy. Výdaje na obranu seberou
peníze jinde. V množství větším než malém. To nepůjde o jedno či dvě
procenta, které chce dnešní NATO, ale o patnáct procent HDP každé země.
Potřeba uchování posledních zbytků evropského sociálního státu donutí
vlády maximálně efektivně kooperovat. To je východisko i pro evropské
populisty a separatisty, kteří ale nejdříve musí porazit a vyfackovat
bruselské byrokraty, žijící si doteď v bruselských skleněných palácích,
odkud bída nezaměstnaných není vidět.

Reakce prezidenta Miloše Zemana na vítězství Donalda Trumpa:

Michael Žantovský ještě před sečtením výsledků na svém Twitteru napsal,
že „svět, který jsme znali, skončil“. Je to jenom rétorika poražených,
nebo můžeme být skutečně na prahu zásadní proměny světa?

Ano, Žantovského svět skončil. Už dávno. Nyní ale poprvé opravdu v
masovém měřítku a naprosto spektakulárně prohrály establishmentové elity
světa. Jestli to byla poctivá prohra, je otázka, ale byla to prohra. Jakmile
jednou zjistíte, že klacek je účinná zbraň, už to nezapomenete. Už
neříkáte, že volby jsou na hovno, protože kdyby nebyly, tak by je zrušili.
Americké volby nebyly na hovno. Ukázaly moc lidu. Moc naštvaného bílého
muže tváří v tvář miliardové kampani nadnárodních korporací. Prachy
nejsou všechno. Štěstí si nekoupíš. Polovina Američanů nebyla s Obamou
šťastná.

Od odpůrců Trumpa můžeme slyšet, že bude oslabovat NATO, ž se soustředí
hlavně na vnitropolitické věci, Evropa že zůstane sama a těžko bude
čelit ruským hrozbám. Mají tyto obavy reálný základ? Měli bychom se
začít obávat toho, že dojde k oslabení NATO?

Nejen od odpůrců, ale i od příznivců Trumpa to můžete slyšet. Už dlouho.
NATO je mrtvé už čtvrt století. Jen to jeho generálové ještě nezjistili.
Proč je mrtvé? Vzniklo jako obranný pakt proti „bolševismu“ Stalina,
Chruščova a Brežněva. Proti neznámé „Rudé říši“. Ne jako světová
policejní organizace. Nikdo už dnes nechce platit jeho expanzivní akce, pokud
z nich nic nemá. Války současnosti se vedou ne pro vítězství, ale pro zisk.
Není-li zisk, konflikt se nekoná či zamrzne. Kongo, Africký roh. „arabská
jara“. NATO dnes nedisponuje armádou, která by zvládla zvítězit natrvalo
v jedné jediné zemi. Natož na celém území zemí, které NATO tvoří.
Příkladů je dost: Jugoslávie, Irák, Libye. Nejnověji Sýrie. K čemu je
takové slabé NATO? Kdyby Rusko doopravdy chtělo, tak obsadí Berlín za tři
dny. Vtip je v tom, že Rusko nechce. Stejně jako nechce obsadit Kyjev. Nikdo
nechce. A v tom je záruka míru.

Ať si Ukrové svůj symbol nezávislosti nechají. Hladový, rozkradený, s
Porošenkem a ukrajinskými fašisty. Rusko životně nutně potřebovalo Krym s
jeho vojenskými základnami a potřebovalo znemožnit Západu, aby se dostal k
technologiím pasivních radarů Kolčuga a jaderných raket Satan. Krym
získalo, zbraňové technologie odvezlo. Toť vše. O zbytek není zájem. Ať
se dva perou, třetí se směje a čeká. Pravděpodobně se dočká. Nejhorší
není vojensky dobýt, ale udržet. Obnovit zničenou infrastrukturu, udržet
ekonomickou sebezáchovnost. Zlobivé Ukry, podrývající stát, nikdo nechce
živit. Udržet ekonomiku chce víc než investice do zbraní. To chce
mobilizaci vítězné ekonomiky na celá desetiletí. To chce fyzickou likvidaci
několika plynových, ropných a uhelných baronů a jejich mafií. To chce i
koloniální kompetence, které už nemají ani Británie, ani USA. Hodláte vy
osobně odletět na ukrajinský venkov jako evropský koloniální úředník,
či hodláte platit obnovu a správu rozbombardovaného Bělehradu namísto dvou
třetin svého platu či důchodu své matky? Proč?

Politická stabilita jde přitom ruku v ruce s prosperujícím hospodářstvím.
Poválečný solidární internacionalismus už ale neexistuje. Ani v Rusku, ani
v USA. Žádné Marshallovy plány „proti hladu, chudobě, zoufalství a
chaosu“, ani jednotný trh RVHP. Přitom polovina Evropy by dnes George C.
Marshalla a jeho European Recovery Program potřebovala.

O Trumpovi jeho odpůrci říkali, že přenechá Evropu vlivu Ruska.
Důležitý bude rovněž jeho postoj k Číně. Jaké proměny vztahů těchto
tří supervelmocí můžeme očekávat? Domluví se mezi sebou a Evropa bude v
podílu na rozhodování mimo hru?

Evropa je v podílu na rozhodování mimo hru. Není schopna garantovat, že
dohody, které uzavře, bude za dva roky ještě plnit. Brexit je ukázkou této
neschopnosti. Z Velké Británie bude Malá. Dohody mohou uzavírat silné,
stabilní mocnosti. Evropa není mocnost. Evropa je dnes nefunkční konfederace
několika desítek nadnárodních korporací. Ano, domnívám se, že Evropa
připadne při případné Jaltě II. Rusku. Z hlediska geopolitického je to
logické. Stejně tak je logické, že Střední Amerika připadne v této
dohodě Spojeným státům. Je mi líto Castrových vnoučat, ale geopolitika
není sentimentální.

Jak se podle vás budou se situací vyrovnávat české a světové elity,
které do poslední chvíle před Donaldem Trumpem varovaly?

Blbě. Budou dál žvanit to, co se naučily nazpaměť. Jako šéfka evropské
diplomacie Federica Mogherini, která prohlásila, že Evropská unie
přislíbila neměnit politiku vůči Ukrajině po volbách v USA. Jako
německá ministryně obrany Ursula von der Leyen, která vyzvala Trumpa k „tvrdé
politice“ vůči Rusku. A ono to nebude fungovat. A tak z elit se stanou
šašci, lid to uvidí a nakonec je svrhne. Bruselští šašci nepochopili, k
čemu došlo v USA. Nepochopili, k čemu došlo v dalších zemích a k čemu
dojde. Oni nemyslí. Oni jen žvaní. Podívejte se do českého parlamentu.
Kolik lidí v něm myslí strategicky a modifikují své názory podle toho, jak
se vyvíjí realita?

Na některých místech Spojených států se demonstruje, davy lidí
vykřikují, že Trump není jejich prezident, v Kalifornii dokonce hořely
popelnice… Přitom dříve to prý v USA chodilo jinak, lidé nakonec uznali
prezidenta, přestože ho nevolili. Nakolik může dojít k zahlazení
příkopů vykopaných kampaní? Je namístě srovnání, že to připomíná
situaci během i po české prezidentské kampani 2013?

Ano i ne. Příkopy vyjadřují objektivní, chce se mi říci „třídní“
realitu. Mezi Kalifornií a třeba Utahem zeje obrovská, nesmiřitelná propast.
Třídní nenávist. Nejen ekonomická, ale i náboženská a kulturní –
civilizační. Kalifornie je nejlidnatějším a nejbohatším členským
státem, ekonomicky nejaktivnějším a nejvíc urbanizovaným. Ve městech v
roce 2010 žilo 95 % obyvatel. Silicon Walley, Los Angeles, San Francisco, Long
Beach a Hollywood. Tvoří 14 % ekonomiky Unie. HDP země činí 1,4 bilionu
dolarů. Roční příjem na obyvatele je 47 000 USD (tj. 3 916 USD měsíčně,
v přepočtu 68 000 Kč). To je o 1/3 víc než celostátní průměr.
Kalifornská elita je multikulturní, multináboženská, multietnická,
globální, liberální, žije plně v 21. století. Je bohatá.
Computerizovaná. Většinově demokratická. Bělochů je zde 38,8 %, druhou
nejpočetnější skupinou obyvatel jsou Hispánci – 37,6%, dále 13,0%
tvoří asijští Američané. Kalifornie je počítačový průmysl, filmový
průmysl, letecký průmysl, těžba a zpracování nerostných surovin,
zpracování potravin, chemický průmysl, textilní průmysl, strojní výroba…
Kalifornský zemědělský průmysl má nejvyšší výkon z USA. Střední
příjem domácnosti v Kalifornii byl 67 458 USD za rok. Má největší
kongresovou delegaci ze všech států. Demokraty volilo naposledy 60,24 %
voličů. Demokratický guvernér, právník Jerry Brown, je nejdéle
sloužící guvernér v historii Kalifornie.

Utah je republikány ovládaná liduprázdná pustina (13 obyv./km²) s
jadernými polygony, kde 88 % obyvatelstva žije v Salt Lake City a jeho okolí
– v koncentrovaném městském osídlení známém jako Wasatch Front. Z 86,1
% bílí Američané, fanatici mormonského vyznání. Za zmínku zde stojí jen
měděný důl Bingham Canyon Copper Mine. Střední příjem domácnosti zde
byl 55 869 USD za rok. Bývalý mormonský misionář, senátor Orrin Hatch
Grant, předseda senátního Výboru pro finance, zde naposledy zvítězil s 67
%.

To jsou strohá fakta o dvou Amerikách. Divíte se, že Kalifornie volila
Clintonovou a Utah Trumpa?

Premiér Bohuslav Sobotka uvedl, že Trump vsadil na agresivní populismus (nikoli
už pak v oficiálním blahopřání), jeho tajemník pro EU Tomáš Prouza byl
ještě ostřejší. Podle něho se nenávist a populismus stává účinným
programem i za oceánem. Co k tomu říci?

Volby jsou dnes převážně zprostředkovávány médii. Psychologie ví, že
strach je sugestibilní a spouští v těle neurovegetativní projevy a
atavistické reakce, které znemožňují složité multikriteriální
rozhodování. Fyziologickými reakcemi je strnutí, boj nebo útěk.
Žurnalistická teorie říká, že negativní emoce, zejména strach,
fascinují a prodávají se nejlépe. Šok, hrůza, děs… (viz nejčtenější
deník Blesk). Fascinace vybízí k opakování prožitku. Předseda vlády by
potřeboval anxiolytika, aby se tolik nebál. Ani agrese. Pak by potřeboval
antidepresiva, aby se alespoň občas smál. Nebo slušnej matroš na brko.
Někdo by ho měl naučit vyprávět vtipy, zejména o tlustých bílých
mužích a jejich mužnosti. Aby získal ztracenou sebedůvěru. Sice už
nenosí rovnátka, ale působí tak stále. Teď vážně…

Miloš Zeman neradil Donaldu Trumpovi, jak vyhrát volby. Podstatné je, že
Prouza volby nikdy nevyhrál, zatímco Trump i Zeman ano, a Sobotka ty
příští volby prohraje...

Největšími poraženými jsou dle mnohých analytiků americká média a
výzkumné agentury, které stále favorizovaly Clintonovou. Deník New York
Times týden před volbami zveřejnil údaj, že Clintonová má 84procentní
šanci na vítězství, zatímto Trump jen 16 procent. Všechny tyto odhady se
brutálně pletly, američtí novináři ve většině otevřeně stranili
Clintonové. Přesto to dopadlo obráceně. Kde hledat příčiny?

Vy jste si odpověděl. Američtí novináři i výzkumníci ve většině
otevřeně stranili Clintonové. Důvod první. Protože pravicově liberální
média jsou mainstreamem jak v USA, tak v Praze. Pravicově konzervativní jsou
tak upjatě obskurní, jako bývalý Klausův poradce Hájek a jeho Protiproud,
levicově liberální jsou stejně fanatická, jako Patočkův Deník Referendum.
Levicově konzervativní prakticky neexistují anebo to jsou odborářské
bulletiny o stoupající výši minimální mzdy. Zde platí pravidlo bandwagoon
efektu. Každý chce být součástí mainstreamu. Zejména ti, kteří ho
tvoří. Ve výsledku je to katastrofa, neboť pro každého propagandistu i
politika je nejhorší uvěřit vlastní propagandě. To mimo jiné platí i pro
Sobotku a Prouzu. Oni tomu, co říkají, věří. Ale věřit, jak mi
říkávala moje babička, když jsme šli kolem katolického kostela, znamená
hovno vědět. Tím mě vedla k vzdělávání v sociálních vědách.

Druhým důvodem je, že část voličů, zejména chudých mužů a starších
žen, se styděla říci, že se jim líbí velkej, tlustej, zpocenej
šedesátník s prořídlou blond přehazovačkou, zamilovanej do zlatýho
splachovátka na hajzlu a do koupený rajcovní slovinský modelky, kterej si v
šatnách fitka povídá vulgární vtipy o bobrech a směje se jim. Prostě
ukázka chlapa, kterej se s tím na rozdíl od standardizovanejch kravaťáků z
úvěrových oddělení místní pobočky banky nesere, jde tvrdě na věc, a
kterej měl vždycky úspěch. Kterej nikdy nebyl komouš, homouš, feminista
ani hipsterskej metrosexuál. Prostě středostavovskej konzervativní bílej
americkej sen. Kýč, ale když, tak velikej jak Trumpův mrakodrap. Zatímco
Clintonová je pohrobkem vyčpěle zestárlého protestantského snu o
spořádané pracovité rodině. Věrné rodině nevěrného děvkaře, kterej
Lewinskou ani nešoustal, ale strkal jí tam havana. To není americkej sen. To
je vojetá fordka z roku 86 po generálce motoru před předměstskou vilkou z
papundeklu. Ta opravdu nemůže uspokojit americký lid.

Kdybych v tomto semestru učil mediální teorii či psychologii propagandy,
rozebíral bych se studenty sexuologické a sociálně psychologické motivy k
politické volbě amerického prezidenta celý semestr. Na základě Playboye,
americké reklamy, filmových dojáků, kreslených grotesek, armádních
serverů se vtipy a dalších prvků popkultury. A dobře bychom se bavili. Teda…
někteří. Některé ne.
