Ve jménu pravdy šíří lež, ve jménu dobra slouží zlu. Světaznalý
podnikatel, který se rozešel s „kavárnou“, promlouvá o tom, jak se
elitám hroutí svět

ROZHOVOR Podnikatel a přední ekonomický poradce Jaroslav Kuchař se ve zlém
rozešel s „pražskou kavárnou“ a dnes ji považuje za jedno z
největších nebezpečí vývoje této země. Vyčítá jí zejména
vymývání mozků mladých lidí, kteří již nemají zkušenost ze socialismu,
a proto nejsou těmto manipulativním technikám schopni čelit. Současné
změny po volebním vítězství Donalda Trumpa proto vnímá jako velkou šanci
pro celý svět.

Lze předpokládat, že svět se po vítězství Donalda Trumpa v amerických
prezidentských volbách určitým způsobem změní. Radujete se vy osobně z
výsledku hlasování? V čem pro vás vzbuzuje rozhodnutí amerických voličů
naději a v čem naopak strach?

Nejdříve o pocitech. Dva dny před volbami mi intuice říkala, že Trump
vyhraje. Rozum to ale odmítal přijmout. Ráno po volbách jsem se probudil,
četl výsledek a cítil jsem něco jako zadostiučinění… Naději. Bez
ohledu na to, že k Trumpovi můžu mít tisíce výhrad a pochyb, co skutečně
zamýšlí a co z toho skutečně dokáže. Jde o něco zásadně
důležitějšího: že přece jen establishment nemá takovou moc, aby oblbnul
úplně všechny. Že demokratické procedury přes masivní mediální masáž
přece jen ještě fungují. Že pochopení toho, že je něco hodně špatně,
jde napříč Evropou i Amerikou. Že globalizace selhala a má negativní dopad
i na „centrum říše“.

Strach mám z toho, že to všechno jsou jen falešné naděje. Jako u Obamy,
který byl po dvaceti dnech v Bílém domě (uzávěrka přihlášek) navržen
na Nobelovu cenu míru a pak rozpoutal sedm válek. Z „We can“ se stalo „We
can all“.

Teď fakta. Pokud vyjdu z předpokladu, že to nebyla jen dokonalá habaďůra
na voliče, Donald Trump bude stát před velice obtížným úkolem. Z mnoha
známých důvodů má neobvykle malou podporu vlastní strany. Nebude mít ani
podporu armády úředníků: Washington DC volil z 93 % Clintonovou! Nebyl
politik, nemá dostatečně zkušený a početný tým… Údajně je k „ovládnutí“
administrativy USA potřeba cca 2 000 lidí. Kde je vezme a jak dosáhne toho,
aby mu byli loajální? Když k tomu přičteme, že v posledních měsících
si armáda a CIA dělají v Sýrii, co chtějí, a nerespektují ani Obamovu/Kerryho
politickou linii a konflikt spíše eskalují, máme tady takovou obrovskou
banánovou republiku… S jaderným arzenálem a největším vojenským
rozpočtem na světě.

Pokud chce Trump opravdu prosadit změny, které formuloval ve volební kampani,
bude potřebovat rady od Putina, který také musel po nástupu do funkce
zkrotit oligarchy a úředníky a dostat na svou stranu armádu a tajné služby,
aby dokázal prosadit své plány?

Po celém světě se šíří názory, které u nás například reprezentuje
Tomáš Halík. Tvrdí, že vítězství Donalda Trumpa pro něj byl šok a že
je to tím, že nevzdělaní lidé jsou manipulovatelní. Předvedl nám Trump
skutečně, že cestou k politickému úspěchu může být systematické
posilování toho, co je v lidech nejhorší? Lidé prý nejsou schopni vnímat
fakta, propadají se do nenávisti v důsledku nechuti k uprchlíkům,
homosexuálům a komukoli odlišnému. S tím souvisejí i názory, že Západ
čeká pravicová revoluce… Jenže další názorový proud říká, že
politici tak dlouho vnucovali lidem něco, co lidé nechtěli, ať už jde o
práva menšin nebo toleranci k imigrantům, že už těchto názorů mají dost.
Lze říci, kdo má pravdu?

Problém má podle mého daleko hlubší kořeny. V naší slavné západní
demokracii jsme dospěli tak daleko, že ekonomická moc prakticky ovládla
politickou. To je asi nejtemnější důsledek globalizace. Oligarchové a
korporace, ne občané, určují, co bude. A to má vážné důsledky. Řečeno
s Ladislavem Větvičkou: „Lidi cítí, že se blíží průser, jen idiot to
nevidí.“

Egyptolog Miloslav Bárta říká, že civilizace kolabují na těch faktorech,
na kterých vyrostly. A že naše civilizace vykazuje prakticky všechny znaky,
které ke kolapsu vedou. Nejspíše se tedy blížíme konci jednoho velkého
cyklu. Názorové štěpení společnosti má tedy charakter transformační (po
transformaci bude společnost jiná), nikoli jen krizový (po krizi zůstane
společnost stejná) a týká se nejen východní Evropy, ale celého
euroamerického civilizačního okruhu.

Pokud se blížíme k transformaci společnosti, status quo se snaží udržet
„milovníci starých pořádků“ a „opraváři“ (k současným
pořádkům mají výhrady, ale ne systémové). Jsou to skupiny, které se
emocionálně, ideově anebo materiálně propojily s režimem a vehementně ho
hájí. Přestávají vidět realitu, trendy, zakopávají se v myšlenkových
stereotypech a klišé. Na všechny okolo útočí, označují je za nepřátele,
nálepkují je a omezují svobodu slova: „Kdo nejde s námi, jde proti nám.“
Hezky pěkně po bolševicku.

Temné stránky v lidech posilují elity, ne Trump. Jejich postupné utahování
šroubů, nenápadné omezování občanských svobod, ztráta naděje v lepší
budoucnost, to vše logicky produkuje strach. Cítím ho skoro všude. I když
často ještě nepřiznaný či nevědomý. Projevuje se zvýšenou agresivitou,
přecitlivělostí nebo třeba neskutečně vysokým užíváním antidepresiv.

Mimochodem, Babiše, Trumpa a podobné „mimosystémové“ politiky zplodily
elity jako vynucenou reakci většinové společnosti na jejich neschopnost a
nenažranost. Oni, tj. Babiš, Trump atd., ale nejsou nositelé očekávané
transformace. Nemají k tomu dispozice ani vizi s dostatečným přesahem.
Jejich nevědomým úkolem je systém demaskovat, obnažit ho na dřeň a v
konečném důsledku zbořit. To, co pak uvidíme, se nám líbit nebude. Ale
výstavba nového systému už bude založena na mnoha poučeních „z
krizového vývoje“ ? Zatím ale žijeme v parazitické společnosti
neodpovědnosti.

Z vítězství Trumpa se radují všichni, kdo odmítají imigranty. Lze říci,
že tímto je definitivně jasné, že v Čechách si už žádný politik,
který to myslí vážně, nedovolí přijímat muslimy? Je možné, že se
lidé v Česku už naprosto zatvrdili? A vůbec obecně v Evropě, viz názory
CSU… Může se stát, že už nebudou chtít politici riskovat případné
problémy, které s imigranty přicházejí? Jenže další informace svědčí
o tom, že z Afriky stejně budou přicházet miliony migrantů a že tomu
nebude možné zabránit…

Pro změny trendu svědčí mnohé. Třeba povyk Junckera mě hodně pobavil a
říkal jsem si, že to je nepřímý důkaz toho, že Trump fakt není jejich.
Ale je tam příliš mnoho neznámých. Příliš mnoho různých zájmů. Pokud
nenastane nic mimořádného, co vyvolá okamžitou reakci evropské populace,
způsob řešení migrační krize v Evropě nakonec ovlivní nejvíce volby ve
Francii a v Německu, které nás čekají příští rok. Pro českého
politika zařazení mezi vítače, zdůrazňuji, ekonomických migrantů,
znamená konečnou.

Když si vzpomeneme na to, jak bylo veřejné mínění směrováno ještě
před dvěma lety, nebylo vůbec přijatelné přistupovat ke složitému
problému migrace způsobem, jaký teď zcela otevřeně prosazuje Trump. Bude
politický mainstream přinucen otočit kormidlo? Jakou odezvu můžeme
očekávat v Evropě a v ČR?

U ekonomických migrantů může dojít k přitvrzení. Humanitární rozměr
pomoci skutečným uprchlíkům ale zůstane zachován. Pravděpodobně se
změní formy pomoci, tak aby se více věcí dělo mimo hranice Evropy. Opět,
pokud nenastane zcela mimořádná situace.

Moje naděje ale směřují jinam: pokud USA přestanou zasahovat
prostřednictvím armády a tajných služeb do procesů v Africe a na Blízkém
východě, a naopak se budou snažit situaci v těchto oblastech stabilizovat ve
smyslu politickém a ekonomickém, dostaneme se od řešení následků k
řešení příčin. Evropa, Asie i Afrika získají čas pro přípravu
řešení klimatické migrace, jak o ní mluví Václav Cílek.

Hned v době sčítání výsledků hlasů při volbě amerického prezidenta se
řada lidí smála České televizi už proto, že bylo zřejmé, jak moc je
výsledek překvapil. Část veřejnosti podezírá média z toho, že nejsou
objektivní, že ubližují prezidentu Zemanovi, že straní určitým zájmům.
Jak zvládají informovat o volbě lídra světové velmoci média, ať už
veřejnoprávní nebo soukromá? Myslíte si, že postupně zkusí hledat jiný
přístup, že nebudou tolik proimigrační a podobně? Začnou být
shovívavější i vůči názorům, které hlásají například nulovou
toleranci vůči menšinám či imigrantům?

Obsazení manažerských pozic v ČT podle mne něco takového jako objektivitu
a nestrannost prakticky vylučuje. Pokud nedostanou jiný pokyn „shora“, a
tím nemyslím Radu české televize. Jsem už pamětník a výkony ČT z
hlediska objektivity a vyváženosti si s ničím nezadají s výkony
normalizační ČST. U soukromých médií to může být jinak. Servilita k
režimu může mít negativní vliv na sledovanost, a tím pádem na příjmy.

Je velká otázka, kde přesně začít omezit svobodu slova. Pokud je
společnost demokratická, měla by unést i extrémní názory. Přesto
nějaká hranice existuje. V některých zemích je to ošetřeno tak, že pokud
na základě vyřčených slov někdo spáchá trestný čin, spoluodpovědnost
nese i autor výroku. Džin z láhve se snadno vypustí, hůře dostává zpět.
Rozhodně by se ale měly, i ve vztahu k menšinám, věci nazývat pravými
jmény. Bez politické korektnosti.

Globalizace často bere lidem dobře placená pracovní místa a nemá je kdo
vytvořit. Menší podniky zanikají, a tak nevytvářejí pracovní místa. A
zatímco ti majetnější mají víc, část veřejnosti chudne, o čemž se
samozřejmě raději nemluví. Bude vůbec někdo skutečně vážně hledat
řešení i pro lidi, kteří jaksi nepatří mezi těch pár vyvolených? Je
řešením, že se omezí mezinárodní obchod? Do jaké míry lidé
přestávají věřit finančnímu systému kapitalismu?

To je téma pro Milana Zeleného, ekonoma a profesora Stanfordské univerzity.
On tvrdí, na rozdíl od mnohých jiných ekonomů a politologů, že ani sféra
služeb nepohltí uvolněná pracovní místa z průmyslu a zemědělství.
Dokládá to na číslech USA. Zde podíl lidí pracujících v zemědělství a
v průmyslu je v součtu pod 10 %. Podíl lidí ve službách už mnoho let
klesá (i zde má v některých oborech vliv digitalizace) a nic dalšího není,
kromě státu samozřejmě. Jenže státní zaměstnanci nevytvářejí žádnou
hodnotu (nemyslím tím, učitele, hasiče, policisty, ti poskytují služby),
ale spotřebovávají ji. Profesor Zelený vidí řešení především v tzv.
glokalizaci a relokalizaci, tedy v tom, že moderní technologie umožňují
personalizovanou výrobu v místě spotřeby, putovat po světě by měly jen
patenty, návody, recepty…

Já bych k tomu dodal, že to nemůže fungovat bez početné střední třídy
a bez množství malých a středních podniků vytvářejících pestrost
nabídky. Podmínkou je dostat pod kontrolu globální korporace, oligarchy a
podobné struktury nejen ve smyslu politickém, ale i ekonomickém.

Další podmínkou dostatečného množství pracovních míst je účelná
decentralizace státní správy. Znalost místní situace umožní podporovat
lépe ekonomický potenciál daného území. Navíc přenesení pravomocí na
regiony zvýší odpovědnost regionálních politiků a zjednoduší se
kontrola ze strany občanů. Sníží se výrazně komplexita a zvýší
srozumitelnost rozhodnutí z pohledu laiků.

Václav Havel kdysi prohlásil, že globalizace je hodnotově neutrální. Není
to pravda, důsledky pozorujeme všude kolem sebe. Častý argument ekonomů je,
že má v sobě globalizace zabudovaný samovolný mechanismus vyrovnávání,
tj. že například v zemích s levnější pracovní silou, kam se přenáší
výroba, dojde nakonec ke zvýšení mezd, a tedy odlivu kapitálu… A že se
nakonec všichni budeme mít stejně dobře. Podle mého pro hodnocení
globalizace nestačí ekonomický pohled, ale je třeba přidat pohled
politologický. Globální korporace mají dnes větší sílu než národní
státy a není pro ně problém ovlivnit jejich legislativu a udržet současný
stav podle potřeby. Účinně též ovlivňují směřování a pravidla
nadnárodních struktur ve svůj prospěch. Smlouvy CETA a TTIP jsou toho
dobrým příkladem.

Finanční systémy kapitalismu, to je jeden z faktorů, který nastartoval
naši civilizaci k ekonomickému růstu. I zde platí výše uvedená slova
egyptologa Bárty. Z dobrého sluhy zlý pán. Je to jedno z klíčových
aktuálních rizik naší civilizace.

Blíží se volby v Německu, ve Francii, v Rakousku. V kontextu Brexitu, do
jaké míry může nastat, že kandidáty typu Trump budou volit i lidé v
Evropě? Mimochodem, v USA se objevily bitky, protože spousta lidí nedokáže
přijmout osobnost nového prezidenta. A nemusíme chodit daleko, i u nás
určitá vrstva společnosti prezidenta Miloše Zemana snad až nenávidí.
Může skončit situace násilím v ulicích i v České republice?

Pokud situaci vidím ve správném kontextu (viz odpovědi na předchozí
otázky), budou volby vyhrávat obdobné typy politiků i v evropských zemích.
Ale opakuji: nejsou a nebudou to tvůrci nového, budou to ti, kdo současný
systém nasvítí tak, abychom ztratili poslední zbytky iluzí.

V této souvislosti je zde jedno vážné téma, a tím je tzv. hnědnutí
Evropy. Někteří potenciální noví lídři hrají na národní, vlasteneckou
strunu, jsou často označováni za extremisty, národovce, populisty. Z
historické zkušenosti na první pohled plyne, že riziko je veliké. Určitě
bych ho nepodceňoval, ale francouzská, nizozemská i německá společnost je
někde jinde než před 70 lety. Podle mne je snaha těchto lídrů vrátit
hodnotové ukotvení společnosti někam do šedesátých, sedmdesátých let,
ne do let třicátých. Je tedy otázka, nakolik je riziko reálné a nakolik
jde o očerňovací propagandu „milovníků starých pořádků“.

Ty bitky v Americe, to je dobrý vtip. U nás se hází vajíčka a rozdávají
červené karty. A kdo to všechno organizuje a platí? Další indicie, že
procesy u nás, v Evropě i v USA jsou analogické.

Míra sametovosti transformačních procesů bude závislá od toho, na kolik se
současná garnitura bude bránit a jakými prostředky a jak hodně se mezitím
dostanou lidé „na kolena“, než půjdou do ulic. Čím tvrdší a delší
bude obrana elit, tím tvrdší důsledky a metody prosazení změny budou. Chci
věřit, že u nás to proběhne více méně hladce, i když… Mluvím s mnoha
lidmi. Představte si třeba člověka, kterému bylo okolo sametové revoluce
přes dvacet. Viděl naději, věřil v lepší budoucnost. A nyní mu bude
padesát, americký sen se mu nesplnil, je unavený, třeba i nemocný, možná
rozvedený, bez budoucnosti… A pochopil, že existuje jen malá korelace mezi
vydaným úsilím a výsledkem. Míra frustrace je u takového člověka veliká.
Může ji ventilovat různě.

Trump vysílal poměrně pozitivní signály vůči Rusku, teď se vyjádřil i
k dění v Sýrii. Řada republikánů má ale postoj odmítavý. Jaký postoj
převáží a jaký byste si přál, aby převážil? Mimochodem, v Moldavsku a
v Bulharsku teď vyhráli proruští kandidáti. Spousta lidí na Ukrajině se
bojí toho, že směr politiky USA bude spíš orientovaný na vnitrostátní
problémy USA…

Rozhodně bych si přál, aby zvítězil mír v Sýrii. Asad není ideální,
ale je jediný, kdo má legitimitu a pravděpodobně i schopnost v dané
konstelaci Sýrii obnovit. A mírová spolupráce s Ruskem je životní
nutností, cokoliv jiného je hazard s osudem Evropy a celé planety.

Rusko stojí za širší úvahu. Strašení Ruskem se dnes nosí, ale řekněme
si základní fakta: vojenský rozpočet USA byl loni necelých 600 mld. dolarů,
celého NATO skoro bilion. Rozpočet Ruska byl cca 66 mld. dolarů. A v
podobném poměru je to posledních 30 let. USA má základny a vojenská
zařízení ve více než 100 zemích (údaje se liší a pohybují se od 130 do
150) a jejich hodně set (viděl jsem čísla od 700 do 1 200). Třikrát za 200
let se v Evropě našli tací, kteří došli k závěru, že přírodní
bohatství Ruska za „výlet“ na východ stojí. Po druhé světové válce
Stalin tedy celkem pochopitelně požadoval kontrolu nad územím 2 500 km
západně od Moskvy jako nárazníkovou zónu; nejvíce se jednalo o Polsku. V
roce 1990 byl učiněn slib nerozšiřovat NATO na východ za umožnění
spojení Německa, který nebyl dodržen. Ještě v roce 2007 na konferenci v
Německu Putin smířlivě konstatoval, že nechce bránit jednotlivým
východoevropským zemím vstupu do NATO jako aktu svobodné volby
bezpečnostní politiky státu, ale varoval před rozmísťováním
infrastruktury, která je schopna Rusko ohrozit.

George Friedman, ředitel Stratforu, jakési soukromé analytické CIA
pracující pro vládu USA, ve své knize Příštích sto let vydané v roce
2009, předvídal události na Ukrajině a napsal, že Rusko bude v budoucnu
obviňováno z agrese, přičemž jeho kroky budou ale vynucené a obranného
charakteru. Což se pak stalo obsazením Krymu. Doslova napsal: „Ukrajina a
Bělorusko jsou pro Rusko vším. Kdyby měly padnout do ruky nepřítele –
například se připojit k NATO –, Rusko by se ocitlo ve smrtelném
nebezpečí. Moskva leží jen asi 200 mil od ruské hranice s Běloruskem,
Ukrajina je méně než 200 mil od Volgogradu. Rusko se ubránilo Napoleonovi i
Hitlerovi svou hloubkou. Bez Běloruska a Ukrajiny neexistuje žádná hloubka,
žádné rozsáhlé území, které mohou vyměnit za krev nepřítele... Z
ruského hlediska NATO rozšiřující se do Ukrajiny ohrožuje ruské zájmy
stejným způsobem, jako by se Varšavská smlouva přesunula do Mexika.“

Zjednodušeně řečeno, Rusko nepotřebuje další území, už tak ho má
tolik, že je jeho obrana prakticky nemožná; ale potřebuje mít jistotu, že
ze západu a z jihu mu nehrozí nenadálé nebezpečí. Můžeme se bavit
samozřejmě o tom, nakolik jsou jeho obavy reálné, nakolik je to historické
trauma. Ale politika neocons je dostatečně známá, jestřábi v armádě
čekají na svou příležitost… Je to hra s ohněm ne na kupce sena, ale ve
stodole plné dynamitu.

Rostoucí proruská orientace ve východoevropských zemích je zase více či
méně nevědomou reakcí na to, jak se vyvíjí Západ. Putin vlastně působí
jako něco pevného, stabilního, maják na rozbouřeném moři. Mnoho lidí
dochází k závěru, že být v ruské sféře vlivu bude v dané situaci
lepší, bezpečnostně i ekonomicky. Zvláště ve slovanských zemích je to
evidentní. Nevěří, že nás NATO ochrání, nevěří strukturám EU, vidí,
že jsou tyto organizace ovládány zájmy korporací. Zatímco Putin je do
značné míry dokázal zkrotit. Vidí, že přes veškeré problémy se Rusko
pod jeho vedením dokázalo zvednout ze dna. To, že se na Ukrajině místní
„elita“ klepe strachy, je logické. Zaprodali vlastní národ v rozsahu,
který snad nemá obdoby.

U nás v České republice se stále debatuje o otáčení na Východ – má
tahle debata vůbec nějaký smysl, když jsme jednoznačnou součástí
určitých struktur? Mají tu problém lidé s oficiální linií NATO? A pokud
ano, je chyba na straně Severoatlantické aliance, nebo jde o vliv ruské
propagandy?

Myslím, že toto téma má dynamiku: co platí dnes, nemusí platit zítra.
Celé to záleží na tom, kam se posune Evropa a hlavně USA. Nepatřím mezi
ty, kdo by prosazovali okamžitý odchod, ale pokud se tato organizace
nepromění, bude to dříve nebo později na pořadu dne.

Současná podoba NATO nemá mojí důvěru. Bohužel nemůžu jinak, ale skrze
politiky je to opět do značné míry jen nástroj korporací. Indicie? Zaprvé:
státy NATO v posledních letech opakovaně porušily článek 1 smlouvy, když
bez mandátu OSN napadly jiné státy. Zrovna ty, kde západní korporace
neměly pod kontrolou zdroje ropy a plynu. Náhoda?

Zadruhé – migrace. NATO se odmítá zapojit do řešení migrační krize,
prý řeší jiné úkoly a nemá ani vhodné prostředky. Opravdu? Už jednou
citovaný George Friedman ve stejné knize uvedl, že bez vědomí armády
nevypluje na moře nikde na světě ani čínská džunka. A armáda rozhodne,
zda ji nechá plout nebo ne.

Zatřetí: tiše prošla změna branného zákona, která umožňuje odvelení
na zahraniční mise nejen profesionálních vojáků, ale i záložáků do 60
let (nebyl jsem schopen to ověřit, zda to lze odmítnout z důvodu svědomí,
ale říkal mi to jeden důvěryhodný plukovník). Novela též umožňuje, aby
se vojákem armády ČR stal občan jiného státu. To je obrovský potenciál
pro zneužití.

Začtvrté: členem je Turecko, které páchá léta genocidu kurdského
obyvatelstva. Podporuje také režim v Saúdské Arábii…

Musím pokračovat?

Ruským zájmem je minimálně, aby na našem území nebyly prvky
infrastruktury schopné je ohrozit. Radary, raketové systémy a tak podobně.
Myslím, že je to i v životním zájmu našich občanů.

V souvislosti se 17. listopadem, zkusme situaci u nás shrnout. Když Václav
Havel říkal, že musí pravda a láska zvítězit nad lží a nenávistí, kdo
tady šíří pravdu a kdo tady lže? Kdo šíří společenské smíření a
kdo nenávist? A kdo politicky směřuje nahoru a kdo dolů?

Pro mne je především zásadní otázka, kdo tady řídí hru na „rozděl(uj)
a panuj“? Zmanipulovat „milovníky starých pořádků“ a „opraváře“
je jednoduché. Frustraci druhé strany jsem také popsal. Explozivní směs je
na světě. Nic nového pod sluncem, je to klíčová metoda vládnutí.
Jediným řešením je se spolu bavit. Pochopit racionální jádra odlišných
stanovisek. Hledat domluvu na společném řešení. Nenechat se vyosit
placenými agenty „cizí moci“ zideologizovanými fanatiky. Definovat
společně, co je národní zájem.

Když slyším slovní spojení Pravda a Láska, vždycky si vybavím text
spisovatelky Lenky Procházkové:

Ve jménu spravedlnosti páchají křivdu Jménem mravnosti hájí nemravnost Ve
jménu zákona porušují zákon Ve jménu pravdy šíří lež Pod jménem cti
jednají bezectně Ve jménu dobra slouží zlu

Nic to ale nemění na tom, že poctivé hledání Pravdy a skutečné Lásky je
jedinou cestou k harmonizaci vztahů ve společnosti.
