Pokrytecká Dagmar Havlová. Muslimové v Teplicích se chovají jako "halal"
prasata. Uprchlíci u nás tvoří zločinecké gangy. Příprava na válku.
Zprávy bez příkras od krajana z Austrálie

JINÝMA OČIMA Vedení Evropské unie jsou bývalí marxisté a maoisté. A
právě oni totálně zklamali, až by se dalo říci zradili, Evropu. Do Česka
jezdí například bohatí muslimové navštěvovat lázně v Teplicích, ovšem
ti tam jsou legálně, i když se chovají jako "halal" prasata! U nás
očekávám konflikt s téměř muslimskou Indonésií. Takhle se bez skrupulí
vyjadřuje krajan z australského Sydney Sven F. Rehulka.

Nedávno jste v komunikaci s krajany nadával na výroky Dagmar Havlové
ohledně větší vstřícnosti k uprchlíkům. Můžete to nějak shrnout?

Zásadně nekomentuji politickou ani životní situaci v České republice.
Pouze si myslím, že názor na "ilegální" uprchlíky Dagmar Havlové byl
pokrytecký. Byl totiž očekávaný. O tom ale nemá rozhodovat herečka, ani
vdova bývalého prezidenta, ale vláda a parlament.

Jak vnímáte uprchlickou krizi, největší od druhé světové války, v
Evropě? Dozvěděl jste se od syna, který za vámi nedávno přijel, něco
pobuřujícího, co jste nevěděl?

Myslím, že ve vedení Evropské unie (EU) jsou bývalí marxisté a maoisté.
A právě oni totálně zklamali, až by se dalo říci zradili, Evropu. Jenom
doufám, že Česká republika, která je malým, ale dobrým členem NATO, bude
právě v rámci NATO úzce spolupracovat se zeměmi Visegrádské čtyřky.
Tedy se Slovenskem, Maďarskem a Polskem. Doufám, že česká vláda nebude
právě tím nejslabším článkem spojenectví.

Česká média, takže i vy, by měla vyžadovat na vládě splnění slibu při
přijetí Česka do NATO, že bude každoročně dávat dvě procenta ze
státního rozpočtu na modernizaci Armády České republiky. Tedy nikoliv na
NATO, ale na vlastní armádu.

Austrálie je brána jako vzor řešení uprchlictví. Čekání na výsledek
azylového řízení v Kambodži či na některém z přilehlých ostrovů,
přičemž je těmto zemím finančně pomáháno, většina Čechů přijímá
jako dobrý nápad. Jak to vidíte vy?

Ano, z novin a internetu vím, že imigrační politika Austrálie je v Česku
populární. Nicméně je dost neprávem idealizovaná. Předně, naše velká
výhoda je, že jsme Austrálie, tedy ohromný ostrov, kontinent a jeden stát s
federálními zákony. Nevýhodou ale je, že předešlá vláda socialistů
umožnila svou falešnou humanitou příjezd ilegálům, takzvaným uprchlíkům,
kteří schválně ničili své dokumenty, v australských vodách potápěli
své v Indonésii najaté anebo koupené lodě a čluny, čímž nutili
Australské královské námořnictvo k zachraňování těch, kteří si to
vůbec nezasluhují. Obdobná situace je nyní u jihoevropských břehů. Od
syna vím, že jsou v Česku bohatí muslimští návštěvníci lázní Teplice,
ovšem ti tam jsou legálně, i když se chovají jako "halal" prasata! Jsou
obdobou Rusů v Karlových Varech. Myslím si, že ilegálové chtějí do
bohatého Německa a Skandinávie. Až však tyto země budou přeplněny, dojde
logicky i na chudší státy.

Když po federálních volbách padla vláda socialistů a nastoupila koalice
složená z liberálů a národovců, okamžitě pověřila naše námořnictvo
a speciální jednotky, aby nepustily na kontinent Austrálie jedinou
nelegální osobu. Po dohodě s vládami republik Nauru a Papuy Nové Guineje
tam byly postaveny tábory pro padesát tisíc ilegálů zděděných po vládě
socialistů. Ilegálové jsou pomalu prověřováni a většinou dobrovolně,
ale i nedobrovolně, posíláni do zemí jejich původu. Jde o Iráčany,
Íránce, Pakistánce, Afghánce, Bangladéšany, ale i teroristy ze
separatistické organizace Tamilští tygři ze Srí Lanky.

Krajan z australského Sydney Sven F. Rehulka (FOTO: archiv S. F. Rehulky)

Nicméně Evropa není ostrov, což jí trochu stěžuje pozici. Myslíte si,
že růst plotů, posilování cizinecké policie a uplácení Turecka je dobrá
cesta k řešení?

Neostrovní geografická poloha EU je určitě komplikace. Uplácení Turecka je
obrovská chyba. Pod vedením Recepa Erdogana opustilo dědictví Kemala
Atatürka, země se islamizuje, vydírá Evropu a zrazuje NATO. Sice jsem sám
utíkal ze země za "železnou oponou", ale nyní říkám, že by měl být
zrušen Schengen a hranice hlídány proti vetřelcům.

Jak vnímáte multikulturalismus v australských městech? Říká se, že po
Torontu je Sydney nejvíce kosmopolitním městem, kde všichni žijí v pohodě
pospolu...

S odporem a obavami! Tady byly vždycky různé národnosti, ale nikdy nebyly
mezi nimi spory, nežli ty, přinesené z domova. Prali se tu Srbové s Chorvaty,
ale hlavně v kopané. Z vlny libanonských křesťanů se stali dobří
Australané. Taktéž z Židů. Ale muslimové, ať přijdou odkudkoliv, stane
se z nich zločinecký gang. V jejich komunitě je devadesát procent
kriminality a přestože jsou zatím jen čtyřprocentní menšinou, je jich
padesát procent ve vězení. Jde o vraždy na zakázku, rodinné vraždy,
terorismus, loupeže, znásilnění, pedofilii a tak dále. A hlavně, oni
nechtějí být Australany, ale chtějí zavést jejich právo šaría. Mladí
muslimové, pouze podle pasů australští občané, odjíždí přes Turecko
bojovat za Islámský stát. Prý je jich tam více než šest set a už jich
tam padlo pětaosmdesát. Žádná škoda!

Dalším problémem v Austrálii jsou Číňané z Čínské lidové republiky (ČLR).
V naší malé pravicové a konzervativní straně Party for Freedom, máme
členy Číňany, uprchlíky z ČLR i Hongkongu, kteří právě před čínskou
rozpínavostí varují. Poslední dobou trhu s domy, byty, farmami a doly v
Sydney, Melbourne a Brisbane dominují právě Číňané. V aukcích nemají
mladí Australané šanci přeplatit čínské turisty, kteří přijíždějí
do Austrálie nakupovat nemovitosti. Naši Číňané tvrdí, že komunističtí
papaláši se stále obávají možnosti občanské války v Číně a proto si
chystají teplá hnízdečka v bezpečné Austrálii. No a v posledních letech
u nás pseudohumanismus OSN umožnil usazení několika tisíc "uprchlíků" ze
Somálska a z Jižního Súdánu. Z nich se vyvinuly silné černé gangy.

V Indonésii, přes níž se lze po ostrovech dostat až do Austrálie, je
stálou hrozbou islamistická teroristická organizace Jemaah Islamiyah, která
spáchala několik atentátů. Jak v tomto ohledu vnímáte bezpečí Austrálie?

Ano, v Indonésii stále bublá pod povrchem Jamaah Islamiyah, která už
provedla několik teroristických bombových útoků na Bali i jinde. Nicméně
je zatím díky spolupráci indonéské policie s naší australskou federální
policií v ilegalitě. Avšak faktem je, že z více než dvou set dvaceti
milionů Indonésanů je devadesát procent muslimů. Vedeme to v patrnosti,
víme, že nakupují tanky i stíhačky Suchoje Su-30 v Rusku, ponorky v
Německu a Holandsku a i další "železo". Můj vnuk je kadet v naší
vojenské akademii v Canbeře a mimo jiné se i s dalšími už druhým rokem
učí řeč "Bahasa Indonesia". Všichni víme, že příští vojenský
konflikt Austrálie bude s Indonésií. Jde o ropu na dně moře, jejich
přelidněnost a samozřejmě i právo šaría.

Do jaké míry v Austrálii posilují radikální projevy islámu?

V současnosti naše vláda zatnula islámu tipec. Přestože provokují, stále
za finance ze Saúdské Arábie staví nové mešity, byl vydán zákon, že u
radikalizovaných muslimů je možno za teroristický zločin či jen jeho
plánování dostat vysoké vězení. Poslední vražda našeho policejního
úředníka byla spáchána patnáctiletým muslimem. Ovšem, oni jsou všude,
jsou i členy "bike gangů", tedy motocyklových klubů, které se živí
pašováním drog, zbraní, prostitucí a vraždami na objednávku. Mnohdy to
jsou muslimové z Bosny, Kosova a Albánie. Ale máme tu také kolaboranty v
křesťanských kostelech, přesněji řečeno anglikány, kteří stále
káží vstřícnost k islámu.

Jak berete Českou republiku, názory prezidenta Miloše Zemana a tak dále?

Nedovolím si radit nebo dokonce kritizovat. Jsem rád, že je to země
svobodná. Byl jsem tam třikrát, naposledy před jedenácti lety. Syn zde byl
také třikrát. Nicméně je to jediná země bývalého socialistického bloku,
kde stále existuje komunistická strana, tedy KSČM, a v dalších "pravolevých"
stranách je bývalých komunistů nespočet.

Prezident Miloš Zeman byl v KSČ, mimoto byl v Prognostickém ústavu. To, že
pije, je jeho osobní věc, ale že chodí pít na ruské velvyslanectví není
v pořádku. Na druhou stranu, když jsem četl jeho projev v Bratislavě,
tleskal bych mu a podepsal to! Ovšem, on je prezident bez větších pravomocí,
nikoliv výkonný, takže i když mluví pěkně, je to jenom "maskírovka".

Obligátní otázka. Jak vypadala vaše cesta do Austrálie a jaký byl a je
tamní život?

Pocházím ze slušné, tedy protikomunistické rodiny. Táta, švagr i já jsme
byli političtí vězni. Jako voják základní služby jsem dostal dvanáct let
odnětí svobody za podvracení socialistické republiky a vojenskou špionáž.
Domů jsem se dostal na amnestii Antonína Novotného v roce 1962.
Dvanáctiletý trest byl změněn na deset let v podmínce, což znamenalo
pracovat pouze na stavbě, na šachtě či v zemědělství. Přitom jsem
vyučený rytec v polygrafii.

Protože jsem v trestu pracoval jako horník na Tmavém Dole ve Rtyni v
Podkrkonoší, jako civil jsem podepsal desetiletou smlouvu na Dole Zápotocký
ve Vrapicích u Kladna. Tam jsem pracoval čtyři roky, oženil se, narodil se
nám synek a pak mě povolali dosloužit zbytek základní služby. Tehdy se mi
pokazilo manželství, ale po návratu z vojny jsem už nemusel na šachtu a byl
jsem zaměstnaný jako řidič v ČSAD v Holešovicích, kde jsem jezdil přes
sovětskou okupaci Československa až do odchodu do svobodného světa v roce
1969. Tehdy už jsem byl podruhé ženatý a ve Vídni, kam jsme odjeli jedním
z posledních "útěkových" autobusů, jsme zůstali čtyři měsíce, než
nás Austrálie přijala jako legální, prověřené migranty.

Do Austrálie jsme přiletěli letadlem plným migrantů z Jugoslávie jako
jediní Čechoslováci a z letiště, protože jsme v zemi neměli rodinu, ani
žádný kontakt, nás odvezli do Commonwealth Hostelu ve Fairy Meadow u
průmyslového městečka Wollongong. Přidělili nám místnost v Nissan Hut se
dvěma postelemi, dvěma židlemi, stolem, varnou konvicí a cirkulátorem
vzduchu, kde jsme mohli zůstat rok se stravou zdarma a hodinami australské
angličtiny. Už za tři dny po příjezdu jsem pracoval v místním Steelworks,
tahal žhavé kolejnice od bucharu a dostával osmapadesát australských
dolarů týdně. Pracoval jsem tak tři měsíce, ale protože tam nebyla práce
pro manželku, odjeli jsme do Sydney.

Ve Vídni jsme totiž měli štěstí, protože tam žena - vyučená
rukavičkářka - našla práci u kožešníka vídeňského Čecha, pro
kterého jsem rozvážel kožichy. Ten nám dal pro svou příbuznou v Sydney
norkový límec a když jsme jej doručili, zmíněná dáma se za nás
zaručila u realitního agenta, takže jsme si mohli pronajmout garsonku ve
slušné čtvrti Sydney. Napřed jsem sháněl práci v tiskárnách, protože
jsem byl, jak už jsem říkal, původní profesí rytec v polygrafii, ale
kdykoliv jsem ukázal, co umím - byl jsem ve třech tiskárnách -, vždycky
přišla otázka, jestli mám legitimaci členství v tiskařské unii, tedy
jestli jsem v odborech.

Tu jsem neměl a když jsem o ni na unii žádal, tak po zjištění, že jsem
uprchlík z komunistického ČSSR, mi členství nedali. Tehdy byly unie vesměs
v rukou Komunistické strany Austrálie. Přesto pro nás byla tehdejší
Austrálie zemí svobody, kde jsme se cítili štastní. Našel jsem si práci u
stavební rodinné firmy, kde jsem po dva roky jezdil s osmitunovou
sklápěčkou a měl sto dolarů týdně. Tehdy to byl pěkný peníz. Potom
jsem našel práci u Wormald International Security, kde jsem vozil v obrněném
autě peníze do bank. Tam jsem byl pět roků. Pak mi šéf dal doporučení a
já dostal plnou licenci Private Inquiry Agent (soukromý vyšetřovatel) a měl
vlastní firmu. Koupili a spláceli jsme vlastní dům, narodily se nám dvě
dcerky. Tehdy vše vypadalo prosluněně, ale pak se zamračilo a žena mi
odešla s teď už bývalým kamarádem do Adelaide.

Protože byly děti ještě maličké, dal jsem jí většinu peněz za dům a i
pak jsem na ně poctivě platil výživné, stejně jako předtím na synka v
ČSSR, ale už to nebylo ono. V té době mi kolega sehnal security kontrakt v
Jižní Africe, tak jsem využil půl roku volna a přijal pozvání kamaráda,
který s rodinou plachtil ve Středozemním moři. Potuloval jsem s ním po
řeckých ostrovech, Turecku, Izraeli, Egyptě, než přišel čas na práci a
já odletěl do Jihoafrické republiky. Tam jsem prodělal krátký výcvik a
dalších osmnáct měsíců patroloval na hranicích s Angolou. Kontrakt jsem
neobnovil a vrátil se do Austrálie, protože se mi stýskalo po dětech.
Ovšem po návratu, protože tehdy v Austrálii vládli socialisté, mi
neobnovili zmíněnou licenci. Pak jsem pracoval po celých dvaadvacet let jako
řidič u řeznické firmy až do penze.
