Kateřina Jacques pro PL: Lidem došla trpělivost se Zemanem. Ale víc mě
zklamal Sobotka, takový mladý a perspektivní politik

ROZHOVOR Bývalá poslankyně za Stranu zelených a občanská aktivistka
Kateřina Bursíková Jacques nechápe, jak je možné, že předseda vlády
Bohuslav Sobotka jeden měsíc ocení odkaz Václava Havla, zaváže se, že ho
bude naplňovat, a další měsíc se Číně omlouvá za to., že tady vítáme
jednu z nejvýznamnějších postav dnešního světa, mírotvorce oceněného
Nobelovou cenou míru. „To je pro mne něco nepochopitelného a vidím to jako
mnohem větší problém, než je prvoplánově vulgární, sprostý a na Putina
a Číňany napojený Miloš Zeman, jehož pravomoci jsou menší než
premiérovy,“ řekla v rozhovoru pro ParlamentníListy.cz k událostem
posledních dní, které otřásly českou veřejností.

Řada politiků nepřišla na slavnostní večer ke státnímu svátku na
Pražský hrad na protest proti prezidentovu kšeftování s vyznamenáními, na
Staroměstském náměstí proběhla alternativní oslava 28. října, na které
se sešly tisíce lidí. Nebyla to nakonec důstojnější oslava státního
svátku vzniku Československa než kdykoli v minulých letech?

Považuji za dobré, že se společnost aktivizuje, že lidé se z určité
letargie, pasivity a neschopnosti vnímat problémy dnešního světa nějakým
způsobem mobilizují a snaží se nejen tu situaci vnímat, ale nějakým
způsobem do ní i vstupovat. A to vítám, protože pro demokracii je dobře,
když je podrobována nějaké zkoušce i jindy než jen v době voleb.

A překvapilo vás, že lidé přišli právě teď v takovém množství na
Staroměstské náměstí?

Je to zajímavé, protože problém vlivu Putinova Ruska nebo Číny není
vůbec nový. Proto mne překvapilo, že bod zlomu nastal právě teď, myslela
jsem, že mohl přijít podstatně dříve. Je to nějaká souhra zvláštních
událostí, které paradoxně symbolicky spustila návštěva Jeho Svatosti
dalajlámy, a jsem ráda, že se to stalo v této souvislosti. Byť to vlastně
nemá úplně logiku, protože návštěva čínského prezidenta Si
Ťin-Pchinga byla mnohem závažnějším důkazem toho, v jakém stavu země je,
že je ohroženo naše ukotvení v evropském západním prostoru. Myslím, že
na jaře to bylo mnohem patrnější. Navíc je to věc ještě mnohem starší,
protože už před dvěma lety premiér Sobotka poprvé oznámil změnu
zahraniční politiky od té tradiční, kterou vykolíkoval kdysi Václav Havel,
pokračoval v ní ministr zahraničí Dienstbier a po něm to nějakým
způsobem respektovali všichni další ministři zahraničí. A nikdy nebylo
sporu o tom, že chceme do Evropy, jsme v Evropě, že chceme do NATO a jsme v
NATO, že jsme součástí západního civilizačního okruhu. A že jsme velmi
obezřetní vůči všem diktaturám, vůči totalitám a že působíme ve
světě jako morální arbitr díky osobě Václava Havla, který otázku
ochrany lidských práv staví do popředí. Myslím, že když Sobotka tuhle
změnu oznámil, že to byl moment na největší revoltu společnosti.

Ale tehdy se nic nestalo. Jen to prošumělo, pak následovala cesta ministra
Zaorálka do Číny, jeho velmi potupné klanění a velmi potupná
prohlášení. Jako lidé, kteří jsou sdruženi kolem protibetských
lidskoprávních organizací, jsme tím byli šokováni. Byli jsme frustrovaní
malým zájmem veřejnosti a malým zájmem médií. Takže teď asi uzrál čas,
návštěva Si Ťin-Pchinga byla zřejmě předehrou pro to, aby návštěva
dalajlámy mohla ve veřejnosti zažehnout jiskru pochopení vážnosti situace
a revolty vůči prezidentu Zemanovi jako symbolu a reprezentantovi toho
nebezpečného otáčení kormidla našeho zahraničněpolitického ukotvení.
Ale zároveň i naší vlastní definice sebe sama, co jsme za demokracii, co
jsme za společnost, jaké hodnoty vyznáváme, za čím chceme jít. Ale trochu
mne na tom mrzí, že se pozornost soustředí právě a jenom na osobu
prezidenta, že je to hodně personifikované a že je to trochu i
zavádějící. Jsem asi poslední, kdo by Zemana hájil, protože jsem byla
terčem jeho urážek a útoků od nepaměti jako reprezentantka ekologického
lidskoprávního proudu, kterým on pohrdá dlouhá léta.

Navíc jste žena, což v očích Miloše Zemana je také handicap.

Ano, navíc žena. Nikdy jsem nebyla příznivkyní jeho politiky, metody práce
a způsobu vystupování, ale zároveň mi připadá to soustředění pouze na
něj, jako nositele a ztělesnění největšího zla, zavádějící. Protože
si myslím, že v našem ústavním uspořádání nejsou pravomoci prezidenta
tak velké, spíš spoluvytváří atmosféru v zemi, ale rozhodovací pravomoci
jsou více na vládě. Jsem spíš zklamaná postojem premiéra Sobotky,
mladého, perspektivního a progresivního sociálního demokrata, aspoň tak
chce být vnímán, ale jeho kroky jsou v příkrém rozporu s touto deklarací.
A dopis čtyř ústavních činitelů to naplno potvrdil, on už se tím tomu
zpronevěřil. Ale fakticky svoji roli předvedl před dvěma roky, kdy to
nikoho moc nezaujalo.

Nebyla to tentokrát ta pověstná poslední kapka? Nepřipomíná vám to 17.
listopad 1989, který byl také poslední kapkou, kterou přetekl pohár
trpělivosti s tehdejším režimem? Při některých předchozích
demonstracích, například při Palachově týdnu, policejní moc vystoupila
možná brutálněji, ale v listopadu se to týkalo mladých lidí – studentů,
což veřejnost vnímala mnohem citlivěji. Tentokrát se nespravedlnost při
udělování státních vyznamenání týkala starého muže, oběti holocaustu,
což je vnímáno veřejností podobně negativně.

Asi ano. Máte pravdu, kdo se zabývá dějinami, asi potvrdí, že ty zlomové
okamžiky nemusí být v momentu, který by jím objektivně měl být, ale že
je to nějaká souhra okolností. A v dnešním mediálním světě a spíš
emocionálním než racionálním uvažování, spíš symbolickém než
faktickém, mají lidé jako tu černou značku na terči Miloše Zemana a jeho
chování, jeho klopýtnutí na panu Bradym, který se stal nahodilou figurkou
ve strašlivém příběhu. S vyznamenáními se kšeftuje dlouhá léta, to
není novinka dnešních dní.

Ale v minulosti bylo tohle kšeftování možná víc skryto, tentokrát vyplulo
na povrch, navíc ještě ve spojitosti s vydíráním a dalajlámou. A nešlo o
přidělení medaile, ale o nepřidělení již slíbeného vyznamenání. Není
to možná ještě horší, vzbudit ve starém muži planou naději, vytáhnout
osmaosmdesátiletého muže přes oceán a pak už se ani neozvat, neomluvit?

Myslím si, že když se někdo v minulosti podílel aktivně na kampani Miloše
Zemana, třeba nějaký umělec, a potom dostal nějaké státní vyznamenání,
je to do očí bijící kupčení s vyznamenáními, stejné jako když se
naopak řekne, teď to někomu nedám, protože jeho synovec se zachoval jinak,
než jsem chtěl. Já to tím neomlouvám, chci tím jen říci, že to je z
mého pohledu komplikovanější. Pravda je, že když jsme chystali uvítání
dalajlámy na Hradčanském náměstí, těžko jsme pro tento záměr hledali
podporu. Už samo o sobě je alarmující, proč nositel Nobelovy ceny a
blízký přítel našeho uznávaného prezidenta Václava Havla nemůže mít
veřejné a důstojné přivítání. To, že jsme šli přes odpor nejen
Správy Pražského hradu, ale i dalších míst, pro nás bylo obrovsky
těžké a frustrující. Ale obrovské hrdinství prokázal ředitel Národní
galerie, který aniž by tušil, že to ve společnosti vyvolá takovou reakci,
šel do docela riskantního podniku a poskytl nám prostor Národní galerie pro
uskutečnění záměru uvítat dalajlámu na Hradčanském náměstí. I když
věděl, že to může být vnímáno hodně negativně nejen ze strany Hradu,
ale i ze strany našich vládních představitelů. Ti ostatně druhý den po
přijetí dalajlámy u ministra kultury podepsali ten ostudný dopis.

Proč vás takové jednání našich vládních činitelů udivilo, když jste
viděla už před dvěma roky, jak se klaní před čínskými představiteli?

Mě to nepřekvapilo, ale spíš mě děsilo, že to v minulosti tak hladce
procházelo. Připomenu postavu náměstka ministra zahraničních věcí pana
Druláka, který sehrál jako hlavní ideolog velice negativní roli v posunu
České republiky směrem na východ a který byl za to odměněn tím, že byl
poslán na jedno z nejprestižnějších velvyslaneckých míst do Paříže,
aniž by splňoval alespoň kvalifikační předpoklad znalosti jazyka, což je
ostudné. A zase to prošlo. Lidi by přece měli jít do ulic dát najevo, že
si nepřejí, aby pan Drulák s takovými názory a nízkou kvalifikací dostal
tak prestižní trafiku a reprezentoval v Paříži Českou republiku. Bavíme
se o kšeftování s vyznamenáními a máme před sebou postavu pana Bradyho,
kterého si velmi vážím, ale on není jediný přeživší holocaustu,
podobnou úctu bychom měli prokazovat i dalším obětem.

Máte pravdu, například mnoha Židům, kteří se vrátili z koncentráku,
jsme často ani nevrátili majetek, který jim zabrali Němci.

Ano. Já to tedy panu Bradymu přeju, jeho vystoupení na Staroměstském
náměstí bylo opravdu dojemné. Ale když vidím, jak přebírá od Adriany
Krnáčové stejný klíč, který dala představitelům čínského
komunistického teroru, když vidím, jak premiér Sobotka jeden týden napíše
ten ostudný dopis a druhý týden vyznamenává pana Bradyho, přijde mi to
jako absolutní Absurdistán. A lidé se v tom nedokáží orientovat, protože
ty souvislosti třeba ani neznají a nemají mnohdy ani čas to sledovat. Takže
vznikají až dadaistické momenty, kdy na Facebooku kolují fotky, na nichž je
pražská primátorka, jak vyznamenává v Praze Si Ťin-Pchinga a dojednává s
ním Pandu, a o půl roku později, jak předává stejný klíč skutečnému
hrdinovi panu Bradymu. Od Adriany Krnáčové to je něco neuvěřitelně
trapného. A vy se ptáte: je to dobře, že dostal to ocenění, není to
výsměch od těch politiků, kteří sami sebe popírají? Co máme od
vrcholných politiků očekávat, když ne alespoň nějakou integritu, nějakou
čitelnost? To je problém, který vidím u Zaorálka, u Sobotky, u Krnáčové.
Že vlastně nevíme, s čím u nich můžeme počítat. Oni by přece měli
držet zemi v nějakých mantinelech, které se konsensuálně vygenerovaly tím,
že jsme se rozhodli vstoupit do Evropské unie a do NATO, přitom svévolně
začínají tyto parametry měnit, aniž by to jasně deklarovali třeba v
rámci volební kampaně. Najednou se to stane a jede to.

Proč jste vlastně přes všechny ty peripetie trvali na uvítání dalajlámy
na Hradčanském náměstí? Byl to truc namířený proti Miloši Zemanovi a
jeho úporným snahám utužit česko-čínské vztahy?

Pro nás to bylo důležité nejen po těch jarních událostech s návštěvou
Si Ťin-Pchinga, po těch nepřiměřených policejních manévrech,
přizpůsobování hlavního města čínské návštěvě a vytváření dojmu,
že Pražané Si Ťin-Pchinga nadšeně vítají, přitom tady byly autobusy
Číňanů, což bylo hodně obludné. Ale i proto, že se snažíme dlouhá
léta kontinuálně tibetskou otázku v našem prostředí zvedat a tím
naplňovat mimo jiné odkaz Václava Havla, který dalajlámu považoval za
svého přítele. A právě před dvaceti šesti roky ho poprvé v únoru 1990
pozval do tehdejšího Československa a tím prorazil pomyslný skleněný
strop, protože do té doby na nejvyšších státních úrovních odmítaný
dalajláma začínal dostávat pozvání a postupně za uplynulé čtvrtstoletí
byl v Elysejském paláci, Bílém domě, v Bundestagu, všude. A Václav Havel
tím Tibeťanům a dalajlámovi prokázal velkou službu, zrodilo se z toho
velké přátelství a česká společnost je mezi tibetským exilem vnímána
jako přátelská a jim nakloněná. Třeba každoroční akce Vlajka pro Tibet
je skutečně v celosvětovém měřítku fenomén. A když dnes dalajláma
přijíždí do naší země, kdy už Václav Havel nežije, a přestože se na
něj naši politici odvolávají a chtějí naplňovat jeho odkaz, najednou je
setkání s dalajlámou tak strašný problém, že kvůli tomu mají padat
hlavy, že se země otřásá v základech, že si nejvyšší představitelé
klekají a omlouvají Číňanům, co jsme si to dovolili. My jsme měli pocit,
že to je potřeba nejen kvůli tomu, ale abychom dalajlámovi osobně udělali
radost, že ho přivítáme symbolicky na stejném místě, kde s prezidentem
Havlem i kardinálem Tomáškem společně stáli na balkóně Arcibiskupského
paláce a zdravili tehdy malý dav lidí, kteří věděli, kdo dalajláma je a
přišli se s ním setkat. Chtěli jsme vytvořit analogii této situace.
Spolupráce s Arcibiskupským palácem za dané situace nebyla možná, chtěli
jsme tedy postavit alespoň pódium na Hradčanském náměstí.

Takže uspořádat tuhle akci v blízkosti Pražského hradu nebyla žádná
provokace, jak se někdo snažil namluvit?

V žádném případě ne. My jsme to takhle absolutně nevnímali. Ostatně
Hradčanské náměstí Miloši Zemanovi nepatří.

Ale přece jste věděli, že Pražský hrad je dnes zabarikádován, že
všichni návštěvníci kvůli obavám z teroristického útoku na sídlo
prezidenta musejí projít prohlídkami?

Považuji za absolutní přešlap, že je dneska Pražský hrad uzavřený, že
jsou tam bezpečnostní rámy. Jako kdybychom chtěli nebezpečí terorismu
odvrátit pouze od Pražského hradu, kde sedí prezident. To riziko je přece
kdekoli. Uzavření Hradu má podle mne velice negativní symboliku, protože to
si nedovolil ani Gustáv Husák. Jedním z porevolučních momentů svobodné
společnosti bylo to, že Václav Havel mimo jiné otevíral Pražský hrad,
otevíral zahrady Pražského hradu. I v tom je vidět symbolika, že jdeme
opačným směrem, že po dvaceti šesti letech je to tam, kde to bylo, a
ještě mnohem hůř. Takže Hrad je jako nedobytná pevnost, stojí tam dlouhé
nedůstojné fronty, ale Hradčanské náměstí patří všem lidem, a pokud
tam mohl mít pan Konvička svoje nenávistné proslovy, tak nevím, proč
bychom tam nemohli přivítat významného představitele dnešního světa a
přítele Čechů. A to jsme chtěli. Ale Správa Pražského hradu nám to
zamítla, našli jsme naštěstí útočiště u přítele Fajta na půdě
Národní galerie, čímž jsme Pražskému hradu vypálili rybník. A myslím,
že tohle veřejné a krásné přivítání hodně pozitivně ovlivnilo zbytek
návštěvy dalajlámy a možná přispělo k celé atmosféře, která pak
vyvrcholila oslavami 28. října. Myslím, že to všechno začalo na
Hradčanském náměstí, že návštěva dalajlámy vlila do lidí nějakou
naději a optimismus. A to je strašně důležité. I když se na akci na
Staroměstském náměstí mohu dívat z různých úhlů kriticky, třeba
kvůli programu nebo složení hostů, nepochybuji, že lidé, kteří tam
přišli a stáli tam v té zimě, včetně mého dospělého syna, šli hledat
pravdu a spravedlnost.

Říkala jste, že i premiér a ministr zahraničí se chovají nečitelně.
Máte na mysli to, že byť ještě nedávno se premiér Sobotka vyjádřil u
příležitosti oslav nedožitých 80. narozenin Václava Havla, že ctí jeho
odkaz, za měsíc kvůli přijetí dalajlámy ministrem kultury podepíše
servilní prohlášení, že tímto ojedinělým činem se nemění naše
vzájemné vztahy s Čínou?

Nechápu, jak je možné, že předseda vlády jeden měsíc ocení odkaz
Václava Havla, zaváže se, že ho bude naplňovat, a další měsíc si klekne
na kolena a prosí čínské komunisty, aby nás vzali na milost, a omlouvá se
za to, že tady vítáme jednu z nejvýznamnějších postav dnešního světa,
mírotvorce oceněného Nobelovou cenou míru. To je pro mne něco
nepochopitelného a vidím to jako mnohem větší problém, než je
prvoplánově vulgární, sprostý a na Putina a Číňany napojený Miloš
Zeman, jehož pravomoci jsou menší než premiérovy.

Jak jste vnímala vysvětlení jednoho ze signatářů dopisu Číně, předsedy
Poslanecké sněmovny Jana Hamáčka, že prohlášení mělo být utajené, že
nemělo být zveřejněno? Není to vlastně ještě horší?

Mně to přijde ještě ostudnější a ještě závažnější, protože tím
jsme se vlastně dozvěděli, že oni za našimi zády mění kurs země a
vyjednávají nějaké úzké strategické spojenectví s Čínou. Ale my máme
přece úzké a strategické spojení s Evropskou unií a NATO. Čili oni se
tím za našimi zády a bez jakéhokoliv mandátu, kromě toho, že jsou v
ústavních funkcích, rozhodli pro zásadní změnu, na kterou nemají
legitimitu a kterou považuji za vlastizrádnou. Čili to, že to dělali tajně,
mi nepřipadá polehčující, ale jako další argument, proč být zděšen.

Šéf dolní parlamentní komory Jan Hamáček se asi zalekl rozhořčené
reakce opozice i veřejnosti. Navíc on, stejně jako Bohuslav Sobotka,
podepsali v roce 2008 usnesení Poslanecké sněmovny na podporu Tibetu. Je to
pro vás další nepochopitelný obrat?

Když byla olympiáda v Pekingu, tak jsem s Honzou Hamáčkem, mým někdejším
spolužákem z vysoké školy, toto usnesení chystala. On patřil k
progresivnímu křídlu sociální demokracie.

Takže on tehdy usnesení Poslanecké sněmovny na podporu Tibetu nejen podepsal,
ale aktivně se na něm i podílel?

Ano, já jsem ho jako předsedu zahraničního výboru požádala o součinnost
při prosazování usnesení, že otázka lidských práv je pro nás
důležitá a že vnímáme problém Tibetu jako palčivý, a on se do toho
tehdy férově a racionálně zapojil. Hledal kompromisy, nějaké přemostění
mezi tím úplně dogmatickým křídlem sociální demokracie, které prakticky
nelze rozeznat od komunistické strany, a tím kvazi progresivním, o kterém
jsme doposud věřili, že tam existuje, a dnes vidíme, že tam není, že to
je chiméra. Bohuslav Sobotka není liberální progresivní sociální demokrat,
ale pružný politik, který reaguje ad hoc na situace prizmatem toho, že si
chce udržet funkci. A to je špatně, chybí tam vize a nějaký státnický
přesah. Myslím, že Bohuslav Sobotka zklamal a zradil řadu svých
sympatizantů a příznivců, kteří za něj třeba demonstrovali na
Hradčanském náměstí po „lánské schůzce“ několika zrádců. Myslím,
že lidé, kteří ho tehdy podpořili, musejí být dnes rozčarovaní, do koho
vkládali naděje. Touhle politikou ve vztahu k Číně, trvající už dva roky,
podle mne definitivně zklamal.

Nevyvrcholila celá ponižující situace ještě výsměšnou reakcí Číny na
prohlášení našich čtyř nejvyšších ústavních činitelů, že jejich
slova berou na vědomí, ale za nimi by měly následovat činy?

Myslím, že jejich reakce přesně vykresluje povahu toho režimu, že přesně
takhle funguje vztah s totalitním režimem. Vždyť přece okupace
Československa a sovětský diktát nad naším prostorem vypadal přesně
takhle. Neustále dokazujte, dokazujte, dokazujte, že nám sloužíte. A my
jsme se mohli přetrhnout, abychom to dokazovali. A čínský požadavek „dokažte
to“ je stejná filozofie, je to ukázka toho, kdo to pole vykolíkovává, kdo
komu diktuje. My jsme členský stát Evropské unie a někdo z Pekingu nám
tady bude diktovat, že budeme něco dokazovat a naplňovat nějaké tajné
dohody, o kterých nevíme, komu mají přinést prospěch. Protože podle
tvrdých dat o ekonomických parametrech dohody nevyplývá, že by to bylo
výhodné pro Českou republiku. Jsou to vzdušné zámky. I kdybychom
přistoupili na to, že nadřazujeme ekonomický zájem nějakému etickému,
což se mi samo o sobě příčí, ale budiž, má-li být debata racionální,
připusťme i toto, tak i tento argument se hroutí. Je to celé velký podvod.

Ale když za tím není ani ekonomický zájem České republiky, ale zřejmě
jen zájmy některých podnikatelských skupin, proč prezident a nejvyšší
představitelé sociální demokracie takhle komunistické Číně poklonkují?
Mohou za tím být sponzorské peníze na volební kampaň prezidenta i
sociální demokracie, která má nad sebou kuratelu obrovského dluhu kvůli
prohranému sporu za Lidový dům, jak naznačil komentátor Českého rozhlasu
Petr Nováček?

Myslím si, že je to hodně tvrdé obvinění, a zároveň se bojím, že
může být velmi blízké pravdě. A pokud by to tak bylo, je to na pád vlády
a na revoluci v zemi. Pokud bychom se dozvěděli, že peníze z totalitní
komunistické Číny tečou do jedné partaje, která v tuto chvíli udává
kurs země, a ona nás zaprodá proto, aby splatila své dluhy, je to
nejzávažnější malér, který si umíme představit. A zároveň zní docela
racionálně, protože jak si jinak představit, proč Hamáček a Sobotka lezou
po čtyřech kvůli nevinné návštěvě Jeho Svatosti dalajlámy? Jak si to
vysvětlit jinak, než že je za tím nějaké protiplnění? To, že to budou
dělat s přesvědčením a nadšením rudých pionýrů, bychom mohli čekat od
Vojtěcha Filipa a Grebeníčka. Vzhledem k tomu obratu, který Hamáček a
Sobotka udělali, jsem přesvědčena, že za tím musí být něco víc než
jen nadšení.
