Lůza už zase otáčí kolem dějin. Totální nářez k výročí sametové
revoluce, který poněkud zapadl

Tichá revoluce v listopadu. Esej na téma 17. listopad 1989 sdílel na svém
facebookovém profilu režisér a producent David Martinek.

„Jestli si něco vybavím jako první silný moment z listopadu 1989, tak
úlek, když se na obrazovce objevil dnes už ikonický záběr rozzuřeného
policajta, který obuškem prásknul do kamery,“ zmínil úvodem Martinek.
Vzpomíná na pád komunistického režimu, kdy žil v Ostravě a vojákoval v
Třebíči.

„O Havlovi se nemluvilo a o disidentech se ani nevědělo. Na politiku svorně
nadávali všichni. Stejnou měrou jako na ni kašlali. Vtipů na Husáka bylo
nepočítaně a každý den lidová tvořivost přinesla novou, pekelně
vytříbenou urážku systému a jeho šedivých bezvýrazných představitelů,“
uvedl mimo jiné Martinek. Demonstrace se podle něj v Ostravě neřešily.
Vědělo se o nich, ale také se vědělo, že jsou to spíš akce studentů.

„Pro Ostravu byl v tu dobu významný Nohavica. Lendl. Baník. Navrátilová.
Rotunda. Spolek. Boccaccio. A Mamula, ten nechvalně, protože nutil lidi chodit
do práce i v sobotu a zdarma a burcoval a provolával slávu stachanovcům, i
když všichni moc dobře věděli, že na strojích z éry Rothschildů už
Západ nikdy nikdo nedožene. ... Myslím, že lidé zbystřili v okamžiku, kdy
‚dederoni‘, jinak východní Němci, začali hromadně přelézat plot
velvyslanectví Spolkové republiky a prostřednictvím diplomatické cesty
emigrovat na Západ. Bylo to nepochopitelné. Nechávali po ulicích Prahy
klidně stát i své trabanty a v obrovském množství odcházeli na Západ,“
vzpomíná dále Martinek.

„A pak náhle, jako zjevení, všichni uviděli v televizi ty podivné a
neobvyklé záběry. Jak režim surově mlátí lidi. V Praze,“ uvedl s tím,
že to bylo nepochopitelné.

„Podobně jako dnes, Česká televize i tisk průběh demonstrací komentovaly
jednoznačně ve smyslu panujících pořádků. Zaprodanci, lůza, delikventi,
pomatenci, revanšisté, inspirovaní centrálami a západními rozvědkami.
Mladí lidé, veksláci, příživníci. Byli jsme zvědaví. Co na to řekne
Jakeš. Bilak. Indra, Husák. A Kabrhelová, soudružka. Všechny ty
nenáviděné šedivé ikony nenáviděného šedivého systému, který kdysi
sám sobě zlomil vaz podrobením se a podřízením se Sovětskému svazu
Jenže oni neřekli nic,“ dodal.

„V té chvíli přišel Havel. Havel přišel totiž s novým jazykem. A
neobvykle pravdivým popisem skutečnosti. Po létech zakrývání pravdy se
náhle vynořil člověk, který neuhýbal. Mluvil pravdu a říkal ji tak
krásnými, silnými a pravdivými slovy, až se tajil dech. Havel říkal
jasně: Tenhle režim půjde ke dnu a já jsem ten, kdo vás tímhle provede.
Už jsem seděl, vydržel jsem, nemají mi co vzít. Jdu do toho,“ zmínil.

Vystrašená masa, která přestala myslet

Následně se ve svém textu přesouvá do roku 2016. „Svět se úplně
změnil. Sovětský svaz, ta temná říše na východě zmizela. Zmizely i
jiné věci. Třeba ty nevzhledné fasády domů. Zmizely ty obludné rudé
transparenty a všudypřítomné hvězdy. Jsme na Západě. Jsme přes sítě ve
spojení s tisícovkami lidí, kteří se svobodně vyjadřují ke světu a
nepřijde za úsvitu žádný fízl, který by člověka odvezl volhou na
vyšetřovnu, aby mu tam obuškem vyrazil zuby, když nahlas řekneš svůj
názor. Můžu dříve naprosto nemyslitelné. Založit si firmu, hospodu,
vydavatelství. Číst si co chci, koukat na co chci. Myslet si, co chci.
Vyrábět, prodávat, vydělávat peníze. Zdá se, že bychom mohli být
šťastni,“ tvrdí Martinek s tím, že však šťastni nejsme.

Jsme, jak tvrdí, oběťmi vlastního sobectví, nezájmu, strachu, vypjaté
individuality. „Z lidí, kteří postávali před prodejnami knih, hltali
básně a zasvěceně komentovali peripetie Mišíka, Hrabala nebo Párala s
režimem, je vystrašená masa, která přestala číst a myslet. Máme
nablýskanou realitu, ale všichni cítí a vědí, že pozlátko, vybagrované
z útrob země a sešité za pár šupů někde v Bangladéši ubohými lidmi,
kteří dělají v nelidských podmínkách, má nulovou nebo jen pomíjivou
hodnotu. Země je cizí," tvrdí. Podle jeho slov jsme si vyprodali zemi, lidé
pracují za málo, jsou každodenně okrádáni na platech, důstojnosti i na
lidství.

„Hodně lidí trpí beznadějí a zoufalstvím a strachem. A dlouhá léta
jsme jim říkali, že si za to mohou sami. A titíž, kteří to jedněmi ústy
tvrdili, druhou rukou kradli ze společného, nebo vyprodávali stát, jeho
sílu, vitalitu za relativně drobné. Komukoliv, kdo byl ochotný zaplatit. A
ještě se dlouho tvrdilo, že to tak musí být a nejde změnit,“ dodal.

Lůza otáčí kolem dějin

A vyzval k tomu, aby se začalo znovu a lépe. „Možná je čas začít nahlas
říkat představy a hodně smělé vize, ve kterých lidé hrají prim. Možná
se musíme naučit říkat, jak to chceme, vyhádat si, vydiskutovat, nebo i
vybouřit na vrchnosti, na vládě, nebo na světu místo pro vlastní existenci.
Možná je čas vzít si tenhle stát za svůj. Ne jako něčí indiferentní
erár, ale jako můj stát. Tady bydlím, dělám, vyroste tady moje dcera. Tak
ok, pak ale nejen chci a požaduji. Ale i něco pro stát, polis, obec sám
dělám. Nakonec. Ten Havel, ten davový hypnotizér a řečník, ve svých
knihách, úvahách, esejích a projevech mluvil o tom, že chce občanskou
společnost,“ dodal se slovy, že on ji vidí a vnímá.

„A stejně jako v roce 1989 je to tahle lůza, ten opovrhovaný plebs, který
otáčí kolem dějin. Není slyšet cinkání klíčů. Jen tiše, v každém
koutku republiky, je slyšet ťukání klávesnic. A to je na tom dokonalé,"
uzavřel.

Celý příspěvek Davida Martinka:

Tichá revoluce v listopadu (esej na téma 17. listopad 1989)

Jestli si něco vybavím jako první silný moment z listopadu 1989, tak úlek,
když se na obrazovce objevil dnes už ikonický záběr rozzuřeného policajta,
který obuškem prásknul do kamery. Záběry na kordón policistů, který
obušky a radlicemi potlačuje demonstraci znala v té době většina lidí jen
ve spojitosti s kapitalismem. Potlačování demonstrací měli lidé v hlavách
spojené v Pinochetovým Chile. Možná s Margaret Thatcherovou. Byla to
obvyklá masáž, kterou socialistický režim rád pouštěl do éteru, aby
ilustroval, jak je kapitalismus životu téměř nebezpečný. Bylo to
šokující. Skutečně šokující.

Po prázdninách 1989 už komunistický režim zažíval otřesy ve všech
státech východní Evropy. Mezi lidmi se šeptalo a vědělo o samizdatech, o
Solidaritě, zakázaných autorech, prominentních emigrantech, které
komunisté důsledně vymazávají z veřejného života. Většina lidí také
velmi dobře věděla o vysílání Svobodné Evropy a Hlasu Ameriky. Vědělo
se i o Chartě77 a výzvě 2000 slov, kterou tehdejší tisk označil jako
revanšistický pamflet, ale který běžně koloval mezi lidmi na cyklostylu a
v opisech. Četl jsem to. A napsal panu šéfredaktorovi Nové svobody, aby jej
otiskli. Proč by ne, když se režim jevil jako věčný a na věčné časy;
přišlo mi tedy v mých 18 normální, že se zveřejní i text, který sebou
nese polemický obsah. Odpověděli mi. Asi jsem jim svým naivním idealismem
přišel spíš k smíchu, ale odpověděli. Že se nechtějí podílet na
šíření podvratných myšlenek. A abych studoval.

Žil jsem v Ostravě. A vojákoval v Třebíči. Ostrava byla velmi temné
místo. Doslova. Po setmění se město hýbalo opilými a veselými lidmi,
všudypřítomný cvrkot, prosycený zápachem smogu, cigaret, piva a kořalky
doprovázel divoké večírky v hospodách, plné umaštěných, veselých,
opilých lidí, jejichž jedinou starostí bylo, jak se vyhnout zítřejší
šichtě. O Havlovi se nemluvilo a o disidentech se ani nevědělo.

Na politiku svorně nadávali všichni. Stejnou měrou jako na ni kašlali.
Vtipů na Husáka bylo nepočítaně a každý den lidová tvořivost přinesla
novou, pekelně vytříbenou urážku systému a jejich šedivých
bezvýrazných představitelů.

Ostravu reprezentovala burza. Jakýsi sobotní ostrůvek kapitalismu, kde se
dalo pořídit zboží z Turecka, Maďarska a Polska, koupit džíny, balení
„fáčka“, mýdla v pěkném obalu, digitálky, parfémy, kazeťák, video,
desky nebo třeba pěkná trika. Kontrast mezi zoufalstvím běžných obchodů
a atraktivním zbožím, prodávaným z rozložené deky byl viditelný. A
názorně vysvětloval rozdíl mezi západem a východem.

Ostrava demonstrace neřešila. Vědělo se i o nich, ale také se vědělo, že
jsou to spíš akce studentů a ve většině jim nikdo moc nepřikládal
žádný větší význam. Pro Ostravu byl v tu dobu významný Nohavica. Lendl.
Baník. Navrátilová. Rotunda. Spolek. Boccaccio. A Mamula, ten nechvalně,
protože nutil lidi chodit do práce i v sobotu a zdarma a burcoval a
provolával slávu stachanovcům, i když všichni moc dobře věděli, že na
strojích z éry Rothschildů už západ nikdy nikdo nedožene.

Myslím, že lidé zbystřili v okamžiku, kdy „dederoni“, jinak východní
Němci, začali hromadně přelézat plot velvyslanectví spolkové republiky a
prostřednictvím diplomatické cesty emigrovat na západ. Bylo to
nepochopitelné. Nechávali po ulicích Prahy klidně stát i své Trabanty a v
obrovském množství odcházeli na Západ.

Československá televize o tom informovala velmi střídmě. A pak náhle, jako
zjevení, všichni uviděli v televizi ty podivné a neobvyklé záběry. Jak
režim surově mlátí lidi. V Praze.

Bylo to nepochopitelné. V knedlíkové realitě ospalého socialistického
Československa, s režimem, jehož oprýskaná fasáda nabízela místo neonů
jen rudé transparenty se zašedlými milionkrát omletými frázemi o pokroku,
budování, společném úsilí a závěrech komunistických sjezdů, jejichž
smysl nechápal už naprosto nikdo, se odehrával reálný střet s
komunistickým režimem.

Podobně jako dnes Česká televize i tisk průběh demonstrací komentovaly
jednoznačně ve smyslu panujících pořádků. Zaprodanci, lůza, delikventi,
pomatenci, revanšisté, inspirovaní centrálami a západními rozvědkami.
Mladí lidé, veksláci, příživníci.

Byli jsme zvědaví. Co na to řekne Jakeš. Bilak. Indra, Husák. A Kabrhelová,
soudružka. Všechny ty nenáviděné šedivé ikony nenáviděného šedivého
systému, který kdysi sám sobě zlomil vaz podrobením a podřízením se
Sovětskému svazu.

Jenže oni neřekli nic. V roce 1948 byli lidi jako Zápotocký, Gottwald,
Svoboda, Kopecký, Slánský relativně mladí. Nebezpeční chlapi, kteří
prošli zkušeností z ruské fronty. Říká se, že kdo viděl, co se dělo na
Dukle, byl doživotně poznamenaný. A neřešil drobnosti jako starost o život.
Měli chuť se rvát a vyhrát. A vyhráli to. V roce 1968 už to byli jiní
komunisté. Dubček, Smrkovský, Černík nebo Kriegel chtěli být demokraty.
Chtěli to zkusit jinak. Možná, kdyby jim to vyšlo, tak jsme byli
nejmodernější a nejbáječnější zemí východu. Burzy by byly jinde, od
nás by jiní kupovali „západní zboží“ a přes hranice by nám
záviděli západní videoklipy, jako jsme záviděli my Polákům Katowice
Dwojku.

V roce 1988 byli komunisté staří. Jednoduše zestárli. Jako nedemokratická
strana si přirozenou výměnu kádrů nemohli dovolit. Natož soupeření
koncepcí, které by jim zajistilo, že v čele strany bude vždycky nějaký
ten charismatický lídr, jakým byl třeba Svoboda, kterého lidé přirozeně
milovali a ctili.

Jejich debaty o systému vždy zahrnovaly drakonické metody. Tresty. Věznění.
Popravy. Když spolu soupeřila dvě křídla, to poražené muselo obvykle
emigrovat. Nebo dopadlo jako Slánský. Takhle si sami mezi sebou spolehlivě
vykopali hrob. Když se v roce 1989 jejich systém začal vlastní vahou
sesouvat, nebyl tam už nikdo, kdo by dokázal sešupu zabránit, nebo jej i jen
usměrnit.

V té chvíli přišel Havel. Bylo to stejné zjevení, jako předtím záběry
policajtů, mlátících studenty. Havel přišel totiž s novým jazykem. A
neobvykle pravdivým popisem skutečnosti. Po létech zakrývání pravdy se
náhle vynořil člověk, který neuhýbal. Mluvil pravdu a říkal ji tak
krásnými, silnými a pravdivými slovy, až se tajil dech. Jako by dítě
řeklo Král je nahý.

Nikdo nemohl tušit, že Havel se nezjevil ze vzduchoprázdna. Že je to
profesionál, divadelní dramaturg, zvyklý pracovat s texty, zvyklý
poměřovat každé slovo silou intelektu a pracemi světových spisovatelů,
politiků, myslitelů, se kterými tiše soupeřil. Že je to člověk, který
se zapojil do dění už před 1968, kde vedl pankáčsky odvážné projevy na
oficiálních sjezdech spisovatelů, na kterých se utvářel celospolečenský
kurz. Že psal dopisy Husákovi, setkal se jako představitel opozice s
Mitterandem, cituje jej zapovězená Svobodná Evropa. Že se za své
přesvědčení nechal zavřít. A že je to také potomek prvorepublikového
podnikatelského elitního podnikatele Havla, kterému patřila Lucerna i
Barrandov.

Vzpomenu si na tehdejší kamarádku a zároveň mladou soudružku, která mi
vysvětlovala, co je to za člověka. Pochopil jsem, že z toho muže mají
komunisté skutečný strach. Až později mi došlo proč. Česká a slovenská
skeptická většina nevěřila, že by se režim nějakým záhadným způsobem
kdy mohl změnit. Měli jsme ho na věčné časy a ani Charta, ani 2000 slov na
tom nic změnit nemohla. Od revolty v roce 1968 uběhlo spoustu času a
Husákovi se skutečně podařilo režim normalizovat. Doma měli všichni
poschovávané pásky s Karlem Krylem, každý si zanadával potichu doma u
televize a zajásal, když jsme to natřeli Rusům v hokeji, ale to bylo tak
všechno. Havel říkal jasně. Tenhle režim půjde ke dnu a já jsem ten, kdo
vás tímhle provede. Už jsem seděl, vydržel jsem, nemají mi co vzít. Jdu
do toho. Lidé v revolučních dobách potřebují vůdce. Někoho, kdo má
odvahu. Kdo mluví pravdu.

Je rok 2016. Svět se úplně změnil. Sovětský svaz, ta temná říše na
východě zmizela. Zmizely i jiné věci. Třeba ty nevzhledné fasády domů.
Zmizely ty obludné rudé transparenty a všudypřítomné hvězdy. Jsme na
západě. Je naprosto normální vyrazit si do obchodů, přetékající
nádherným zbožím, krásně prosvětlených, čistých, s ochotnými
prodavačkami. Máme drahá a krásná auta. Kdokoliv chce a má dost peněz,
může si na víkend odletět do Londýna, Vídně, nebo třeba do New Yorku.
Jsme přes sítě ve spojení s tisícovkami lidí, kteří se svobodně
vyjadřují ke světu a nepřijde za úsvitu žádný fízl, který by člověka
odvezl volhou na vyšetřovnu, aby mu tam obuškem vyrazil zuby, když nahlas
řekneš svůj názor. Můžu dříve naprosto nemyslitelné. Založit si firmu,
hospodu, vydavatelství. Číst si co chci, koukat na co chci. Myslet si, co
chci. Vyrábět, prodávat, vydělávat peníze. Zdá se, že bychom mohli být
šťastni.

Ale nejsme. Pod nablýskanou fasádou je systém temný a nelítostný. Jsme
obětmi vlastního sobectví, nezájmu, strachu, vypjaté individuality. Z lidí,
kteří postávali před prodejnami knih, hltali básně a zasvěceně
komentovali peripetie Mišíka, Hrabala nebo Párala s režimem je vystrašená
masa, která přestala číst a myslet. Máme nablýskanou realitu, ale všichni
cítí a vědí, že pozlátko, vybagrované z útrob země a sešité za pár
šupů někde v Bangladéši ubohými lidmi, kteří dělají v nelidských
podmínkách, má nulovou nebo jen pomíjivou hodnotu.

Země je cizí. To, oč usilovaly ještě generace za Rakouska Uherska, první i
druhé republiky, tedy mít vlastní zemi a být v ní sami pány, aby nám
nikdo už nikdy nediktoval, toho jsme se sami, hloupě a ochotně zbavili.
Vyprodali jsme si zemi, šejdíři a kupčíci opentlili prodej krasořečnými
projevy a výsledek je k uzoufání. Lidé pracují za málo, protože musí a
svou přirozenou a po generace pěstovanou skromnost nedokázali uplatnit v
nových podmínkách. Takže jsou každodenně okrádáni, na platech, na
důstojnosti, na lidství a ještě mají strach, aby o tu nuzotu nepřišli a
neocitli se v beznadějné bídě.

Máme v ní, v bídě, hodně lidí. Hodně lidí trpí beznadějí a
zoufalstvím a strachem. A dlouhá léta jsme jim říkali, že si za to mohou
sami. A titéž, kteří to jedněmi ústy tvrdili, druhou rukou kradli ze
společného, nebo vyprodávali stát, jeho sílu, vitalitu za relativně
drobné. Komukoliv, kdo byl ochotný zaplatit. A ještě se dlouho tvrdilo, že
to tak musí být a nejde změnit.

České fabriky zanikly. Byla to chyba. Vznikly nové, ale patří půlce světa
a ne našim lidem. Zčásti proto, že jsme nebyli schopní dohnat přirozený
vývoj. Zčásti proto, že jsme rozdali banky, které by si tenhle elektorát
dokázaly vytvořit. I Škoda, i Baťa vznikly z mála. Prakticky z ničeho.

Naordinovali jsme si osmdesátkový a devadesátkový kapitalismus ze Západu,
ale ono se ukazuje, že mezitím se svět zase pohnul. K novým technologiím,
nástupu nových tříd, deglobalizaci, podpoře lokálních trhů. A zase,
naši někdejší revolucionáři si v tradicích nevýměny kádrů obstavili
pozice a zablokovali přirozený vývoj.

Kdyby tohle všechno Havel řekl z tribuny, všechno, co přijde, generální
stávku by dělali proti němu. A bylo by revoluci.

Takže znovu a lépe. Možná je čas začít nahlas říkat představy a hodně
smělé vize, ve kterých lidé hrají prim. Možná se musíme naučit říkat,
jak to chceme, vyhádat si, vydiskutovat, nebo i vybouřit na vrchnosti, na
vládě, nebo na světu místo pro vlastní existenci. Možná je čas vzít si
tenhle stát za svůj. Ne jako něčí indiferentní erár, ale jako můj stát.
Tady bydlím, dělám, vyroste tady moje dcera. Tak ok, pak ale nejen chci a
požaduji. Ale i něco pro stát, polic, obci sám dělám. Nakonec. Ten Havel,
ten davový hypnotizér a řečník ve svých knihách, úvahách, esejích a
projevech mluvil o tom, že chce občanskou společnost. Já ji vidím. Vnímám.
A silně. Ona existuje a má se čile k světu. A stejně jako v 1989 je to
tahle lůza, ten opovrhovaný plebs, který otáčí kolem dějin. Není slyšet
cinkání klíčů. Jen tiše, v každém koutku republiky je slyšet ťukání
klávesnic. A to je na tom dokonalé.
