Filozof: Západu vládne nová totalita pod fasádou liberální demokracie.
Merkelová sem vpustila vědomě zoologickou zahradu včetně šelem.
Svěrákovi a chartistům to nedochází

ROZHOVOR „Triumf neomarxistické kulturní revoluce a jeho centrální vliv na
západní politiky lze prostě dokumentovat jako tvrdý politický fakt,“
říká klasický filozof Jiří Fuchs. Postmoderní Západ ovládla ideologie,
již stvořili západní marxisté minulého století a která není méně
totalitní než komunismus.

V těchto dnech si připomínáme sté výročí VŘSR. Hodně se dnes mluví o
neomarxismu. Jak se dnešní západní neomarxismus liší od praxe
aplikovaného leninismu?

Překvapivě méně, než si namlouváme a než je nám oficiálně sugerováno.
My se sice na tu bolševickou pohromu díváme s oprávněným odporem, ale už
méně oprávněně na ni shlížíme spatra. Sebevědomě přitom mobilizujeme
liberálnědemokratické uvědomění, ale nevidíme, jak nám ve jménu svobody,
demokracie a lidských práv protéká svoboda mezi prsty; o lidských právech
ani nemluvě.

Jak to? Copak se totalitní režim bolševiků neliší od liberálních
demokracií jako noc a den, jak se nám tvrdilo po listopadu?

Tak na papíře možná. Ale dnešní realita západních demokracií už tak
projasněná není. Je více než šerosvitná; směřuje do tmy.

Něco už naznačují prostá fakta. Lenin byl první v dějinách, kdo uvedl
totalitní ideologii do společensko-politické praxe; Marxovu ideologii.
Nastala vláda tmy. Postmoderní Západ ovládla ideologie, již pro změnu
stvořili západní marxisté minulého století a která není méně
totalitní. Že by zářivá přítomnost?

Chcete tvrdit, že západní režimy jsou dnes stejně brutální jako
komunistická totalita?

Mluvím o ideologii, ne o režimu. Totalita je složený pojem, který obsahuje
zvláštní spojení totalitní ideologie s totalitním režimem. Totalitní
režimy se liší navzájem i v různých svých fázích nejen různou mírou,
ale i absencí aktualizované krutosti. Žádná určitá míra krutosti ani
krutost sama nejsou nutně zakódovány v totalitních ideologiích, které
totalitní režimy jako takové realizují. Míra represí a restrikcí totiž
závisí také na momentálních okolnostech uskutečňování programů
totalitní ideologie. Totalitní ideologie jako taková nemusí předepisovat
počet mrtvých odpůrců. Nemusí ani určovat způsob svého politického
prosazování. Může být v tomto ohledu daleko flexibilnější. V podstatě
se tedy režim pod vládou komunistické ideologie a režim, který
uskutečňuje programy totalitní ideologie neomarxistů, liší jako tvrdá a
měkká totalita.

A rozdíl tvrdé a měkké totality spočívá v čem?

V tom, že tvrdá totalita získává či uplatňuje politickou moc despoticky,
neštítí se teroru. Měkká totalita získává či uplatňuje vliv a moc
plíživě a nenásilně. Realizuje tedy svou ideologii postupně, ale také
nezávisle na tom, jaké je institucionálně-mocenské uspořádání státu;
totalitní ideologii může uskutečňovat i formálně demokratický režim.
Obě formy totality mají své výhody a nevýhody. Výhodou tvrdé totality je,
že může ovládnuté společnosti vnucovat své absurdity, jak se jí zachce;
nemusí se v zásadě ohlížet na momentální stav společnosti. Nevýhodou je,
že se zastrašení občané s ideologií vnitřně neztotožní; vnímají ji
jako zlo.

U měkké totality je to naopak. V příznivé konstelaci sofistikované
demagogie a špatného vzdělání populace ve věcech lidských vezmou občané
ideologické šablony, slogany i normy snadno za své. Rubem propagandistického
úspěchu je tu určitá mocenská křehkost, závislost na interakcích
manipulátorů a manipulovaných; stačí vážnější strategická chyba a
režim se může standardními politickými prostředky zvrátit. V
dlouhodobější perspektivě proto měkká totalita tíhne k postupnému
mocenskému přitvrzování.

Co je tedy společné všem totalitním ideologiím?

Dobrá otázka. Je to nárok na aktuální ovládnutí všech aspektů života,
pokud bude vyžádáno potřebami radikální revoluce. S tím souvisí
zavedení nové, ideologicky definované morálky čili pseudomorálky. Žádná
norma přirozeného mravního zákona, který je zákonem lidskosti, není
vůči této destruktivní smršti imunní. Odporuje ideologickému plánu?
Zavrhne se. A konečně je společným znakem totalit snaha o neomezenou
politickou moc.

Dnes se amatéři i profesionálové politického myšlení domnívají, že
automaticky vědí, co je totalitní ideologie, a že jim k tomu stačí
historická zkušenost. Pak není divu, že definují totalitní ideologii
nikoli tím, čím ve skutečnosti je, ale jen tím, jak se v rozličných
režimech různě empiricky projevuje a realizuje. Přitom jsou pochopitelně
zaujati otřesnými fenomény mocenské zvůle. Pak ovšem není divu, že už
nejsou schopni rozpoznat totalitu tam, kde tyto fenomény aktuálně (zatím)
scházejí. A to je také případ rozšířené slepoty k totalitě našich
dnů. Uznávaní odborníci i konzumenti mainstreamu jsou pak pohoršeni a
šokováni, když zaslechnou, že bruselská politika je totalitní, protože
uskutečňuje totalitní ideologii, která vzešla z dílny kulturních
marxistů. Hlava jim to nebere. Možná by ji měli problémem totality více
zaměstnávat; ne ovšem pouhým hromaděním faktů. Mohu dát konkrétní
příklad?

Lidovecký europoslanec Pavel Svoboda v odpovědi na můj předvolební text, v
němž před totalitou EU varuji, nejprve překvapil. K mé poznámce o
fanatické oddanosti bruselských elit politické korektnosti, multikulturalismu
či genderismu podotkl, že tyto fenomény také odmítá. Málem jsem se mu na
fleku omluvil. Vzápětí ale přišlo překvapení č. 2: EU prý nemůže být
lepší, než jak dobré jsou členské státy. V nich se podle něj tedy musí
hledat důvod onoho fanatismu. Typická záměna příčiny a účinku, řekl
jsem si a podivil se, že by pan europoslanec nevěděl, kdo vlastně v EU
třímá ideologické kormidlo.

Následující poučení už ale bylo trefou na solar. Tvářím se prý, jako
by v Bruselu přistáli ideologičtí Marťani. A přišla další pecka.
Merkelová už v roce 2010 odsoudila multikulturalismus a já to trestuhodně
zamlčel; nehodilo se mi to prý do krámu. Spíš by ale sedělo, že jsem
takovou nahrávku na smeč našel jako housku na krámě. Když pak pan poslanec
uzavřel svou odpověď objevem, že jsem extremista, vzal jsem to stoicky.
Pavel Svoboda je právník, vysokoškolský pedagog, europoslanec a předseda
právního výboru Evropského parlamentu.

Co k tomu říct?

Jen dvě poznámky. Obávám se, že tou pronikavou myšlenkou o ideologických
Marťanech v Bruselu udělal Svoboda Marťana sám ze sebe. U prostého, na
Českou televizi odkázaného člověka by taková ignorance nepřekvapila. Kdo
ale není pod dohledem Velkého bratra a má se o tyto věci profesně zajímat,
musí přece vědět, že politická korektnost či multikulti nespadly z nebe.
Co dnes lidi se zdravým rozumem na nich tolik štve, je ta frapantní
nespravedlnost dvojího metru, jímž jsou všestranně zvýhodňovány
všelijaké menšiny na úkor ostatních.

Kde jen se ale vzaly ta drzá amorálnost všestranného zvýhodňování
právě takových menšin a to bohorovné pohrdání rovností občanů před
zákonem? Guru západních osmašedesátníků (nikoli Marťanů), neomarxista
Herbert Marcuse (nikoli mytická postava) vyjádřil princip pregnantně: Vše,
co slouží levici a její revoluci, je dobré; co tomu odporuje, je špatné.
Revoluci slouží vytěžení subverzivního potenciálu ideologicky
preferovaných menšin; ergo. S tímto morálně-právním superkritériem a s
chytrou strategií dobyli kulturní marxisté posty na univerzitách, v politice,
v kultuře i v redakcích. Důsledek se dal čekat: V tuhém režimu politické
korektnosti respektují západní politici zleva i zprava ideologickou
nadřazenost neomarxistů už celá desetiletí; inu, děti „zlatých
šedesátých“. Ti z Východu jsou jako vždy opoždění, ale snaživě to
dohánějí.

Triumf neomarxistické kulturní revoluce a jeho centrální vliv na západní
politiky lze prostě dokumentovat jako tvrdý politický fakt. Pokud ho Svoboda
opravdu nevnímá, pak si zřejmě osvojil nesnadné, nicméně ke kariérnímu
přežití potřebné umění vytěsňovat nekorektní reality a stává se tak
trochu Marťanem. Jakou váhu pak může mít jeho verbální odmítání
multikulturalismu či politické korektnosti? I o politicích platí evangelní
„mluví, ale nejednají“ či „poznáte je po ovoci“.

V roce 2010 kancléřka multikulti odsoudila, aby ho pár let nato svou vítací
kulturou přiblížila k cíli jako nikdo z politiků. Hle, jak věrohodné je
plácání politiků. Nestalo se náhodou vzorem i pro Svobodu? Když necháme
stranou řečnění probruselských elit o evropských hodnotách, vyjde najevo,
že cílem multikulturalismu je rozbití civilizačně-kulturní identity
Západu; pohonem je tu nenávist neomarxistů k jeho tradiční podobě.

Nevím, jaké temné motivy vedly Merkelovou k tomu, že porušila zákony a
otevřela hranice. Možná neodolala pokušení předvádět svůj vyspělý či
spíše vyčpělý humanismus, v němž se solidarita, přejícnost, tolerance a
soucit s „uprchlíky“ vztahem k domácí populaci dialekticky proměnily v
pravé opaky těchto hodnot.

Sama dobře opevněná vypustila Merkelová vědomě do ulic své země celou
zoologickou zahradu včetně šelem. Naložila lidem neúnosné břemeno, ale
sama se ho ani nedotkla. Přitom následky téhle zhovadilosti byly zvlášť u
kancléřky snadno domyslitelné. Je tedy plně zodpovědná za zločiny na
občanech, které pak za pomoci státního aparátu a systémově prolhaných
médií trestuhodně tutlá a zlehčuje. Bez ohledu na to, co o tom soudí
prudérní pseudomorálkou korektnosti zfetované elity, je tento její čin
objektivně vzato zločinem. Je to tak těžké pochopit? Ona však místo
zpytování vsadila v logice měkké totality na utahování šroubů a
schovává se za cenzuru či svévolnou kriminalizaci odpůrců islamizace. A
tento bohatý potenciál neomarxistické humanistiky chce Merkelová
aktualizovat v celé Evropě.

To je ono v úvodu zmíněné postupné omezování svobody a ohýbání práva
pod fasádou liberální demokracie, které jsou tak typické pro měkkou
totalitu. I ta umí produkovat zákonné bezpráví jako na běžícím pásu.

Co říkáte myšlence, že světu dnes vládnou tři ideologická „N“ –
neoliberalismus, neokonzervatismus a neomarxismus, které se navzájem na
různých úrovních doplňují a podporují? Neokonzervatismus hlavně v
zahraniční politice a otázce suverenity, neomarxismus zejména v oblasti
kultury a morálky a neoliberalismus v oblasti ekonomiky jako tři pilíře
nového světového řádu.

Snad se to dá taky tak nahlížet. Ale domnívám se, že na Západě je
hlavním hybatelem jeho zkázy totalitní ideologie neomarxistů. Kdo zasáhne
mravní jádro lidské existence, zasáhl samotnou lidskost. To ostatní už
jsou jen vyměnitelné kulisy.

A co byste řekl značně zjednodušené myšlence, že vlastně Stalin a u nás
například Husák v době normalizace vlastně v praxi opustili marxismus,
když Stalin zakázal potraty a snažil se jakž takž obnovit rodinu proti
původní leninské a trockistické volné lásce a prosazoval svou, byť
pervertovanou verzi patriotismu, byli v praxi „pravicovější“ či „přirozenější“
než neomarxisté na Západě, kteří destruovali a destruují rodiny a národy
jako přirozené entity? Nebyly v praxi komunistické režimy v Evropě spíše
jakousi pervertovanou verzí jakéhosi národního socialismu (nikoli nacismu),
který bránil některé přirozené hodnoty? Nebo nebyl Stalin určitou
analogií Napoleona, který sice vycházel z Francouzské revoluce, ale
nejhorší jakobínské excesy odstranil? Byl použit i termín „Stalinův
termidor“…

Řekl bych, že ortodoxní marxismus ještě nebyl v ataku na lidskou
přirozenost tak rozvinutý. Jeho úhlavní nepřítel byl kapitalista a hlavní
obětí útisku byl dělník. Neomarxisté duální schéma zlý – dobrý
převzali, ale rejstřík zloduchů a obětí velkoryse rozšířili. Zničit
bylo třeba nejen kapitalistu, nýbrž rovnou celou civilizaci bílého
heteráka. Osvobodit bylo třeba všechny „menšiny“, které lze od tohoto
zloducha dějin odvodit jako jeho kontrární protějšky.

Také blbnutí s volnou láskou bylo asi u Lenina spíše intuitivní. Dnes je
sexuální pseudomorálka systematizovaná a rozpracovaná do detailů, o
kterých se Leninovi nesnilo. Marxismus byl vzhledem k neomarxismu spíše jen
předvojem a základní inspirací; zapracování tu vyžadovalo jiné kapacity
a jemnější nástroje. Ať už z pragmatických či jiných důvodů zůstalo
tedy i za Stalina mnohé z přirozeného řádu života ještě nedotčeno. To
neomarxisti jsou jiní sekáči; ti se nezakecali. Škoda že to autorovi téhle
pěkné hlášky (Svěrákovi) nedochází. Ono to bohužel nedochází ani
známým chartistům. Furt válčí se Stalinem a Husákem, a opírají se
přitom o ztrouchnivělé západní dubisko. Čtenáři nechť si laskavě
všimnou, že o tom východním nepadlo ani slovo.

Jiří Fuchs (*1947) je filozof, šéfredaktor Distance – revue pro kritické
myšlení, lektor Academia Bohemica, spolupracovník Občanského institutu,
autor sedmisvazkové řady FILOSOFIE (Krystal OP, Praha 1997–2007) a knihy
Milosrdenství? Bez rozumu? Rozhovor o migrační krizi či knih Iluze skeptiků:
Systematický kurz noetiky a Člověk bez duše, život bez smyslu:
Systematický kurz filosofické antropologie.
