Dienstbier přednášel necelé dvacítce studentů v Plzni: Musíme oslovit
progresivní voliče. Být adoptován registrovaným párem je právo každého
dítěte, za to musíme bojovat

REPORTÁŽ Původně především o exekucích se mělo hovořit na setkání
ministra Jiřího Dienstbiera se studenty Západočeské univerzity v Plzni.
Zaznělo toho však více – sedmilhář Hašek, sabotující Ministerstvo
vnitra. Ve školkách by se měly děti povinně připravovat raději dva či
tři roky, sociální bydlení musí zajistit všechny obce, ať se jim to
líbí nebo ne. Miliardy z EU na integrování především Romů se skvěle
využívají a ČSSD by se neměla bát kontroverzních témat – třeba
sexuálních menšin.

Necelá dvacítka mladých lidí si poslechla úvodní krátký proslov o
vymáhání pohledávek i o situaci neplatičů a sociálně vyloučených. „Když
chcete takovému člověku sehnat zaměstnání, tak ono to téměř nejde,“
uvedl besedu ministr. „Často se říká, že ti lidé nepracují, nemají
zájem. Tak to není úplně pravda, protože skoro každý z nich někde
pracuje. Načerno, příležitostně.“

Když se vyplatí práce načerno...

Důvod nachází Dienstbier v tom, že člověk v nepříznivé životní
situaci je zadlužený. „Má na sobě exekuce a tak se vlastně jedná o
naprosto racionální úvahu od těch lidí. Reálně je do žádného
zaměstnání vlastně přijmout nemohou, protože tak, jak jsou nastavena
pravidla, tak oni by si výrazně snížili svůj příjem. Kombinace, jak jsou
nastaveny dávky a vymáhání práva pohledávek.“ Když podle Dienstbiera
pracují načerno, čerpají dávky, příjem se jim nezapočítává pro
posouzení na dávky a navíc jim zbývá příjem, který si načerno
vydělají. Není prý moc velký, ale nikdo jim ho nesebere.

„My dokonce máme analýzy, že někdy se nevyplatí pracovat, i když není
zadlužený a nemá exekuce,“ podotkl dosluhující ministr. „Když
nevyřešíme oddlužení těchto lidí, tak s nimi nejsme schopni pracovat na
trhu práce. A přitom někteří z nich by byli schopni pracovat, už třeba
byli zaměstnaní, byla by tam i nějaká perspektiva nějakého i růstu, že
by nemuseli dělat za minimální mzdu, ale třeba o pár tisícovek si
měsíčně vydělat navíc. To znamená reálně si zlepšit život.“

Statisíce exekucí

„Další věc je, že když jsou lidé zadluženi, není možné je dostat z
podstandardních forem bydlení, třeba z ubytoven do normálního bydlení,
protože zpravidla součástí je nějaký dluh za bydlení v minulosti,
včetně třeba dluhů za energie. Nikdo jim tedy nepřipojí elektrickou
energii. Nemají na kauce a podobně. Problém zadlužení je tedy docela
klíčová otázka z hlediska práce s těmi lidmi tak, aby byli schopni si
sehnat bydlení a také si jej dlouhodobě udržet. Dělali jsme si dokonce i
analýzy, co to stát stojí, když ti lidé jsou vlastně udržováni mimo
systém, ekonomicky a sociálně téměř vyloučeni,“ pokračoval Dienstbier.

„Z příjmů, kdy dělají načerno, neplatí daně, sociální, zdravotní
odbody. V neoprávněné výši čerpají dávky a navíc jsou nějaké
personální náklady na straně státu na obsluhu systému. Podle statistik je
to kolem 450 000 lidí, kteří mají tři a více exekucí a asi 350 000 lidí,
kteří mají čtyři a více. A to je na hraně schopnosti nějak zadlužení
řešit. My jsme si spočítali, že kdyby jenom 15 procent z těchto lidí se
podařilo z dluhů dostat, roční úspora na straně státu by byla minimálně
tři miliardy korun.“

Jak dále sdělil hrstce studentů, některé odvážnější modely již
kalkulovaly s 15 miliardami ročně, které to stát zbytečně stojí. „Je
zde významná část lidí ve společnosti v situaci, ze které není
východisko. To velmi úzce souvisí s tím, jak jsou nastavena pravidla
uplatňování a vymáhání pohledávek a také insolvenčních řízení. V
oblasti exekucí je celá řada problémů.“

Když se perou exekutoři

„V minulosti byly případy, kdy částka ve výši řádově stokorun,
tisíce korun, se mohla vyšplhat na mnoho desítek tisíc korun dluhu, někdy
až na statisíce. Tak, jak byly nastaveny odměny advokátů za právní
zastoupení, přestože tam reálně žádná právní pomoc nebyla, tak se to
samozřejmě automaticky zúčtovalo, byť to byly šablonové věci a podle
kopíráku se to ‚sázelo‘ soudům. Co se týče nákladů právního
zastoupení, tam se to změnilo díky tomu, že Ministerstvo spravedlnosti
změnilo advokátní tarif z hlediska přiznávání nákladů na první dva
úkony právní služby,“ pochválil Dienstbier vedení resortu v gesci ANO.

„Ještě pořád máme exekuční řízení, a byť je tam celá řada novel,
tak se to pořád nepodařilo nějakým způsobem dát dohromady. Z mého
hlediska úplně klíčová věc, o kterou se vede spor dlouhodobě, je
takzvaná teritorialita, tedy místní příslušnost exekutorů, což souvisí
s možností spojení exekucí proti jednomu povinnému do jednoho exekutora.
Dnes jsou lidé, kteří mají čtrnáct exekucí a na ty ‚jde‘ třeba
devět exekutorů. Ti dělají ty samé úkony, ještě ke všemu se
střetávají mezi sebou, kdo bude ten úspěšnější, kdo si urve více z
nějakého malého majetku. Je tam obrovský lobbing velkých exekutorských
úřadů, které se tomu zatím efektivně dokázaly ubránit, aby se ‚jim‘
nic nestalo.“

Insolvence: Z pěti let na sedm

„Další věc je insolvenční zákon, který má upravit osobní bankrot,
oddlužení,“ informoval Dienstbier. „Je tam parametr minimálně
třicetiprocentního uspokojení věřitelů ze zajištěných pohledávek. Tedy
pohledávek, které nejsou kryty zástavním nebo podobným zajišťovacím
právem. Podle informací, které máme i od neziskových organizací, které
poskytují třeba bezplatnou právní pomoc v oblasti oddlužení, tak zhruba 80
procent jejich klientů na ta kritéria nedosahují.“ Podle ministra jde o ty,
kteří jsou za stávajících pravidel jednou provždy vyřazeni ze systému.

„My jsme poměrně dlouho snažili vyjednávat a tlačit s Ministerstvem
spravedlnosti, které teď předložilo docela, podle mne, slušnou novelu
insolvenčního zákona. Zatím je na úrovni vlády na pomeziresortním
připomínkovém řízení,“ popsal. Podle ní by nebylo nutné během pěti
let splatit 30 procent pohledávek. „Třicetiprocentní hranice by se úplně
zrušila s tím, že by se prodloužilo oddlužení na sedm let pro ty, kteří
by nebyli schopni během pěti let zaplatit alespoň třicet procent. Nesmí to
být takzvaný morální hazard, nesmí to být zadarmo. Ti lidé pro to musí
něco udělat. Projevit silnou vůli řešit svůj problém, mimo jiné z toho
důvodu, aby se zabránilo případům kdy by se jim benefit oddlužení poskytl
ale oni by se okamžitě zase zadlužili a chovali by se nezodpovědně
následně poté, co by prošli tím oddlužením,“ vysvětloval přítomným
dvěma desítkám studentů Jiří Dienstbier.

„To znamená, že by tam byl nějaký individuální plán, který musejí
dodržovat. Na ten by dohlížel insolvenční správce. Ještě se přetahujeme
o to, že my při debatě s Ministerstvem spravedlnosti tvrdíme, že by tam
měla být ještě možnost soudu stanovit povinnost sociální práce.
Slibujeme si od toho, že jednak když by ti lidé prošli oddlužením, tak
stát velmi významně ušetří, věřitelé dostanou alespoň něco. Když
jsou ti lidé mimo systém a oficiálně nic nevydělávají, tak dnes
věřitelé nedostanou ani korunu.“

Navíc by, podle ministra, šlo o to, „dostat tyto lidi zpět to systému,
vrátit je do normálního života, což je samo o sobě docela hodnota…
Protože tady žije relativně velké množství lidí sociálně vyloučených,
což samozřejmě vytváří obrovské sociální napětí, problémy... a
zhoršuje se kvalita života nejen lidí v sociálním vyloučení, ale i lidí,
kteří žijí v jejich bezprostředním okolí. Zejména v obcích, kde je to
intenzivní v podobě takzvaných sociálně vyloučených lokalit,“ varoval
Jiří Dienstbier.

Desetitisíce živností s půjčováním

Setkání pak pokračovalo diskusí. První dotaz se týkal tzv. mikropůjček:
„Nebylo by dobré je nějakým zákonem omezit nebo zakázat?“

„Zakázat asi nelze,“ odpověděl ministr. „Nicméně zákon je už na
světě, je to novela zákona o spotřebitelském úvěru, která nyní nově
zavádí poměrně přísná pravidla. Už by to neměla být volná živnost,
protože dnes je myslím 40 000 živnostenských oprávnění na poskytování
půjček, což nemá obdobu asi s žádným jiným evropským státem, nebo
alespoň o tom nevím. Ohlásíte živnost a půjčujete. Touto novelou by se to
mělo dát pod dohled České národní banky, která by vydávala oprávnění
k poskytování této činnosti, tedy podobně, jako se udělal dohled nad
bankami, pak následně třeba nad družstevními záložnami.“

Zároveň se podle Jiřího Dienstbiera stanovují určitá pravidla,
například kolik mohou být maximálně sankce za porušení smluvních
podmínek úvěru. Je tam možnost i předčasně splatit, nebo nemožnost
požadovat jakékoliv sankce v případě, jestliže se půjčující podnikatel
bude chovat jakkoliv nezodpovědně. „Je to celá řada pravidel, která velmi
zásadně mění trh. Já sice nepochybuji, že při české podnikavosti ti,
kteří peníze půjčují, ještě nějaké skuliny najdou, ale toto je
zásadní paragraf a případně se na to dá někdy v budoucnu reagovat
nějakou další novelou, zpřesněním té regulace,“. uvedl ministr a dále
připomenul častou námitku odpůrců oddlužení, že na vině je do jisté
míry i stát, „protože stát je zodpovědný za regulaci – ale např. v
rámci předraženého systému vymáhání pohledávek stát včas nezajistil
určitou regulaci právě v této oblasti.“

O povinnosti zajistit sociální bydlení

Mladík v první řadě vznesl další dotaz: „ Mám informace, že v
případě, že se k nám do obce přistěhují nějací sociálně slabí
občané, tak my budeme muset zajistit bydlení. Je to pravda nebo je to jen
zase nějaký mediální klam?“

„V této podobě je to samozřejmě nesmysl,“ opáčil Dienstbier. „Pravděpodobně
mluvíte o návrhu zákona o sociálním bydlení. Já jsem trochu skeptický,
že by se v tomto volebním období stihl. Měl by reagovat jednak na velmi
špatně fungující systém dávek na bydlení. Dnes vidíme obrovský byznys s
chudobou, a už ze stran majitelů nejen ubytoven, ale dokonce se děje i to,
že někteří podnikatelé v této oblasti velmi levně skupují byty ve
strukturálně postižených oblastech. Například na Ústecku se prodávají
za 60, 70 tisíc. Pak se tam natáhnou další, kteří jsou ve svém bydlení
závislí na dávkách. Nasadí tam vedle nájmů ještě mnohonásobně
nadsazené zálohy za služby, které hradí stát v dávkovém systému. A byť
se to postupně reguluje v různých novelách o hmotné nouzi a v dalších
předpisech, tak to nejde nikdy úplně uregulovat, protože plošně nejsou
stejné podmínky v každé obci a dokonce ani ne v jejích jednotlivých
částech.“

Jediné, co to může zrušit, jsou podle Dienstbiera pravidla sociálního
bydlení, která „mají zajistit, aby lidé bydleli ve standardních bytech a
ne v objektech, které nejsou určeny k trvalému bydlení a nesplňují
elementární požadavky na bydlení. Je to určeno pro mnohem širší skupinu
lidí. Pro kohokoliv, kdo má problém dosáhnout na financování vlastního
bydlení.“

(Ne)zodpovědné obce

„Je pravda, že by obec měla mít povinnost to sociální bydlení
zajišťovat, ale zodpovědné obce to již dělají. Rozdíl je v tom, že
zákon měl obcím garantovat financování. Jsou dva názory, kdy polovina
členů Svazu měst a obcí to chce a polovina se tomu zuřivě brání. Není
to tak, že by někdo migroval za nějakým bydlením. Dokonce dlouhodobě je
cílem zavedení takového plošného systému, aby se migrace za bydlením
odstranila, protože ta je právě často motivována obchodem s chudobou, že
někdo někde koupí ubytovnu nebo nějakou bytovku a sám aktivně tam
přetahuje lidi z jiné obce jenom proto, aby mohl točit dávky na bydlení. To
potřebujeme zarazit,“ informoval přítomné studenty Jiří Dienstbier.

Následně zaútočil na resort jeho stranického kolegy Chovance: „Je pravda,
že součástí toho problému je i věc, se kterou se střetávám už dva a
půl roku s Ministerstvem vnitra, kdy u nich požaduji předložení novely
zákona o evidenci obyvatel. Požaduji, aby se zavedla ohlašovací povinnost
trvalého pobytu na reálném místě. To je věc, která u nás kdysi platila,
pak byla jako komunistický přežitek zrušena – avšak těm, kteří to
rušili, jaksi nedošlo, že v civilizovaných zemích v Evropě taková
povinnost prostě je. Protože stát musí vědět, kam člověku doručit
úřední nebo soudní obsílku, a třeba i ve vztahu k výplatě sociálních
dávek, které jsou na to vázány. Samozřejmě i obcím to dělá velké
problémy, protože některé z nich mají na svém území čtvrtinu, třetinu
obyvatel, kteří tam vůbec nejsou hlášeni k trvalému pobytu. Stále se to
nedaří prosadit,“ postěžoval si přítomným.

Sabotáž z „vnitra“?

„A proč se to Ministerstvu vnitra nelíbí?“ zazněl hlas z publika.

„No to by mě vlastně také zajímalo,“ rozesmáli se přítomní na
Dienstbierovu lakonickou odpověď. „Ministr vnitra mi to už asi třikrát
slíbil, ale pak to úředníci MV sabotovali. Důvody jsou, že by se to lidem
nelíbilo, protože je to další povinnost. Což je tedy pravda. Ale jsou lidé,
kteří mají trvalé bydliště někde, kde již 15 let nebydlí. I sociálně
slabší lidé velmi často migrují za třeba levnějším bydlením. Tak tu
máme lidi, se kterými by se mělo pracovat, ale oni mají trvalé bydliště
na druhém konci republiky,“ vysvětloval přítomným ministr.

„A což teprve satelity u měst,“ zněla „technická“ z auditoria. Na to
Dienstbier reagoval slovy: „Je to i problém velkých měst, kdy si
starostové stěžují, že velmi významná část tam není hlášena a oni
pro ně z obecních peněz budují nějakou infrastrukturu, ale přitom na to od
státu nedostávají peníze.“

Miliardy na integraci

Další dotaz se týkal podpory EU pro sociálně slabé. Podle ministra jde o
vazbu na integraci romské menšiny. „Podle tzv. Gabalovy zprávy, která
monitorovala počty sociálně vyloučených lidí v lokalitách, 80 procent
lidí, kteří tam žijí, jsou Romové. EU v rámci fondů klade velký důraz
na to, že významná část peněz musí jít na tuto oblast. Například
některá opatření či strategie v této oblasti jsou podmínkou pro
čerpání evropských fondů. Máme schválenou strategii romské integrace,
která je dostatečně ambiciózní, včetně monitoringu,“ pochlubil se
ministr.

„Peníze, které na to jdou, pomáhají situaci zlepšovat. Na to je vázáno
asi 90 miliard korun v přepočtu z evropských fondů. Tyto peníze jsou pro
nás velmi výrazným nástrojem pro řešení problémů.“ Během 7 let je
pro ČR podle Dienstbiera určeno asi 600 miliard. „Z předchozího období,
kdy to bylo asi 700 miliard, se nevyčerpalo několik desítek miliard a to je
docela dobrý výsledek,“ pochválil vládu host.

Ne rok, ale dva či lépe tři roky ve školkách mají pomoci

„Je vůbec možné bránit se proti přijímání předškolních dětí do
školek?“ zněl další dotaz.

„Ne,“ odpověděl striktně ministr. „Podle novely školského zákona
byla zavedena povinnost alespoň jednoho školního roku ve školce, což je
velmi důležité z hlediska přípravy různě handicapovaných dětí, aby
zvládly nastoupit do základního vzdělání. Já bych dokonce řekl, že rok
je minimum, že dva nebo ještě lépe tři by byly lepší. Zároveň se
novelou schválila povinnost obcí zajistit místo v předškolních
zařízeních pro děti postupně od dvou let věku, s postupným náběhem –
čtyři, tři, dva roky. Je to povinnost obce včetně stanovení spádových
oblastí, které mají garantovat, že se někam to dítě dostane. A bylo by
špatné, kdyby obec měla možnost povinnost neplnit.“

„Děti se sociálními handicapy nejsou méně inteligentní,“ chopil se
svého tématu Jiří Dienstbier. „Když ale žijí v prostředí, kde nemají
žádné podněty, a v šesti letech nerozeznají barvy nebo neumějí držet
tužku nebo pastelku, tak je vidět, že již po několika měsících v
nějakém nízkoprahovém centru, v předškolním zařízení, to velmi rychle
dohánějí, protože děti jsou velmi vnímavé. Když se jim někdo věnuje,
tak je možné během jednoho roku děti připravit, aby byly schopny nastoupit
do normálního základního vzdělání. Proto ten jeden povinný rok,“
vysvětlil přítomným ministr.

Poté zazněla otázka na přímou volba starostů. „Teoreticky by to bylo
možné zavést, ale není to tak jednoduché. Musel by se změnit celý
volební zákon, protože nemůže se jinak volit starosta a zastupitelstvo jako
doposud. Takový prezidentský systém na obecní úrovni. Starosta musí mít
nějakou oporu pro svůj politický program. To se trochu stalo Slovákům. Oni
už ten zákon postupně upravili. Například o minulém volebním období jsem
se bavil s bratislavským primátorem, který byl za SMER a měl pravicové
zastupitelstvo. Rok a půl řešil, koho vůbec zvolit za náměstky,“ uvedl
příklad ze své praxe ministr.

Na tapetě Chovanec. A „sedmilhář“ Hašek

„Nevadí vám, že v čele vedení ČSSD je pan Chovanec, který se
zúčastnil oné legendární schůzky v Lánech?“ zněl mírně provokativní
dotaz jednoho ze studentů.

„No… – “ hledal chvíli slova za smíchu auditoria ministr. „V
sociální demokracii se nepovažuje za nejhorší prohřešek, když
upozorníte na problematické chování některých politiků. Největší
zločin je, když o tom mluvíte na veřejnosti. Já jsem myslím dostatečně
vyjádřil své postoje. Ono nestačí mít dobrý program, ale musí být také
důvěryhodní lidé. Vyjádřil jsem to na sjezdu sociální demokracie svojí
kandidaturou proti Milanu Chovancovi na prvního místopředsedu.“

Babiš je podle Dienstbiera ukázkou obrovského střetu zájmů, který se
denně projevuje. „Ale na druhou stranu musíme přemýšlet nad svými
vlastními problémy. Nebrečet, že je v politice nějaký oligarcha, který
kontroluje média. ČSSD za Zemana nebo Špidly dokázala vyhrát volby a bylo
to v době, kdy většina médií byla pravicově orientována a strašila před
sociální demokracií. I když nemáte na své straně média, tak pokud máte
dobrou vizi, dokážete lidi přesvědčit,“ prohlásil Dienstbier.

„Jestliže Andrej Babiš říkal o Michalu Haškovi, že je sedmilhář, tak
to nikdo nebyl schopen popřít, ani sám Michal Hašek. Jestliže mluvil o
našem kandidátovi na hejtmana v Moravskoslezském kraji, že to je gambler s
napojením na lokálního mafiána Dědice, tak to také nebyl nikdo schopný
popřít. S tím pak nemůžete volby vyhrát a můžete mít sebelepší
program,“ povzdychl si host diskusního odpoledne.

Nebát se kontroverzních témat

„Jste spokojen s vývojem v sociální demokracii?“ následovala další
otázka. – „Já tušil, že to přijde,“ povzdechl si s poněkud nuceným
úsměvem Dienstbier. – „Co říkáte na prohlášení čtyř, na zákon o
trestním postihu za hanobení prezidenta? Je to předzvěst konce sociální
demokracie? V krajských volbách ČSSD propadla,“ pokračoval tazatel v
palbě otázek.

A Dienstbier na to: „Je zřejmé, že jsme se dostali do nějaké kritické
situace. Volby dopadly špatně, i když ne až tak neočekávaně. Myslel jsem,
že těch senátorů budeme mít pět, šest, sedm… Někteří v sociální
demokracii argumentují tím, že vedeme střet s Andrejem Babišem, s někým,
kdo chce tento systém rozvrátit. Já bych velmi nerad příčinu hledal tam,
ale zdůraznil bych, že příčiny musíme hledat u nás. Je zcela nesporné,
že kdyby takzvané klasické strany nebyly v tak obrovské krizi, tak by nikdy
nevznikl prostor pro Andreje Babiše. Je to ztráta důvěry, ale ne ztráta
důvěry v program. Já si myslím, že program je dobrý, v těch základních
principech, jinak bych asi nikdy nevstoupil do sociální demokracie,“ usmál
se konečně přirozeněji ministr.

„Protestní hnutí problém jenom prohlubují, protože na nějakou dobu mohou
vyvolat očekávání, že se něco zlepší, ale samy nevědí, co s tím
státem mají dělat. Tak zásadní změnu nemohou přinést.“ Je potřeba
oslovovat progresivní, mladé, městské skupiny, ne jenom tradiční. Nebát
se i zdánlivě kontroverzních témat. „Práva třeba sexuálních menšin
– například adopce dětí registrovanými páry. Nejde přece o práva
homosexuálů, ale práva dítěte. To je sociálnědemokratické téma, které
ale konzervativní členové sociální demokracie často odmítají. Nemohu
být spokojen v situaci, kdy se objevují takové věci, jako bylo to ‚pročínské‘
prohlášení... Nebo návrh na osekání Listiny základních práv a svobod v
azylových věcech, který navíc je čistě populistický, protože právně
nemá žádný smysl, neboť tu jsou pořád závazky z mezinárodního práva.
Návrhy na trestní postih vyjádření názorů na hlavu státu, to jsou věci,
které příliš ničemu nepomáhají, naopak, spíše ČSSD izolují,“
reagoval v závěru Jiří Dienstbier.
