Za císaře Františka Josefa I. se Češi z národa kočích a služek stali
vyspělým, vzdělaným a sebevědomým národem, napsal Klausův Weigl

Nad odkazem rakousko-uherského císaře Františka Josefa I., od jehož smrti
dnes uplynulo sto let, se na webu Echo24 zamýšlí Jiří Weigl. Ten v době
prezidentství Václava Klause působil jako hradní kancléř, nyní je
výkonným ředitelem Institutu Václava Klause.

Doba, v níž František Josef I. panoval, byla podle Weigla v mnoha ohledech
velká a šťastná. Weigl připomíná, že to byl právě tento panovník, kdo
vládl naší zemi nejdéle v její historii – celých 68 let – a české
země a český národ prodělaly v tomto období největší a
nejúžasnější civilizační metamorfózu svých tisíciletých dějin. Z
agrární provincie se staly vyspělou moderní průmyslovou zemí a Češi z
národa kočích a služek vyspělým, vzdělaným a sebevědomým národem v
ničem nezaostávajícím za západní Evropou.

Celý text je ZDE

„Zvykli jsme si zásluhu o tento spektakulární historický úspěch
připisovat všem možným faktorům – od neviditelné ruky trhu prosazující
kapitalismus a spontánní ekonomický a z něj plynoucí společenský pokrok
po národní buditele, obrozence a vlastence. Monarchii a jejího nejvyššího
reprezentanta císaře jsme si zvykli vidět jako brzdu, překážku či dokonce
nepřítele toho všeho,“ přiznává Weigl. Podle jeho názoru ale takové
hodnocení není spravedlivé. Poměrům v monarchii v 19. století prý
vděčíme za mnoho dobrého a stojí za to to nejen vědět, ale také si to
přiznat.

Byl důsledným konzervativcem

Osobnost Františka Josefa I. podle Weigla nemůže nadchnout nikoho, komu
imponují revoluční a pokrokářské vize a charismatičtí vůdci s ambicí
měnit svět. Císař byl toho pravým opakem – od mládí důsledným
konzervativcem, legitimistou přesvědčeným o svém oprávnění vládnout z
Boží milosti, který celý svůj život marně bojoval s přízraky revoluce,
liberalismu a hrozbou rozpadu tradičního řádu. František Josef I. nebyl
výjimečný v tom, že by snad ve svém snažení vítězil. Pozornost si
zaslouží způsob, jakým svůj boj prohrával, píše dále Weigl.

Maďarskou revoluci utopil v krvi

Svou vládu zahájil František Josef I. v roce 1848 jako osmnáctiletý císař
a jako reprezentant protirevoluční reakce a obnovitel absolutismu, jenž o rok
později utopil v krvi maďarskou revoluci. Na konci jeho vlády byla jeho
říše liberální konstituční monarchií s všeobecným volebním právem,
rozvinutými občanskými svobodami a pevnými základy politické demokracie. S
nenáviděnými Maďary se dokázal po dvaceti letech dohodnout na dualismu.
Monarchie Františka Josefa přes své relikty feudalismu přinesla svým
národům civilizovanou vládu, jaké se většině těchto zemí po rozpadu
soustátí nedostalo bezmála dodnes, píše Weigl.

Přízeň Čechů prohospodařil ústupky německým nacionálům

Poukazuje ale i na to, že císař téměř všechny války, které vedl,
prohrál. I tak byla na konci vlády Františka Josefa I. habsburská říše
jednou z respektovaných tradičních evropských velmocí.

Od sjednocení Německa Bismarckem snili rakouští němečtí nacionálové o
spojení s hohenzollernskou říší a Habsburky považovali za překážku,
ochránce Slovanů a nakonec za zrádce německé věci. Císař se jich obával,
ustupoval jim, stejně jako arogantním Maďarům, ale tím si jenom odcizil
kdysi loajální Čechy a Jihoslovany. Jediným národem, který se nakonec
cítil pod jeho vládou nejlépe, byli haličští Poláci, jejichž národ v
sousedním Rusku a Německu čelil ve srovnání s Rakouskem-Uherskem tvrdému
útlaku.

Přízeň Čechů, kteří v souladu s Palackým byli tradičně prodynastičtí,
František Josef prohospodařil ústupky německým nacionálům ve všech
zásadních chvílích, jako byly fundamentálky, punktace, otázka korunovace
atd., píše dále Weigl. Císař hovořil dobře česky, ale český
nacionalismus mu byl protivný. Přesto neváhal být jedním z největších
přispěvatelů na výstavbu Národního divadla, o čemž se při oslavování
hesla „Národ sobě“ ve „zlaté kapličce“ příliš nemluví.

Majestát fotogenického vznešeného „stařičkého mocnáře“, na jehož
uctívání byly zvyklé celé generace, nepochybně inspiroval i tvůrce naší
poválečné nové republiky, T. G. Masaryka především. Četné fotografie
TGM – důstojného starého pána s bílými vousy v jakési uniformě a na
koni – nedávají pochyb, odkud čerpal prezident Osvoboditel inspiraci a na
jaké pevné stereotypy navazoval. Téměř posvátná autorita hlavy českého
státu, která přežívá u značné části obyvatelstva dosud, má
nepochybně své nejhlubší kořeny v majestátu Františka Josefa, podotýká
Weigl.
