Trump a Augiášův chlév. Zkušený Milan Syruček shrnuje, jak Obama
zdevastoval vztahy mezi velmocemi

ROZHOVOR Hrozí Kyjevu třetí „majdan“ nespokojených? V rozhovoru s
novinářským nestorem, bývalým zpravodajem Mladé fronty a znalcem Ruska a
Ukrajiny Milanem Syručkem se rovněž dozvíme obsáhlé informace o cizincích
ve špičkových funkcích v Kyjevě i o důvodu odchodu oděského gubernátora,
bývalého gruzínského prezidenta Saakašviliho. A pak samozřejmě téma
Donald Trump. Chce to nový svěží vítr, vždyť velmoci spolu neměly
rozsáhlý dialog už šest let!

Změní se podle vás nástupem Donala Trumpa do úřadu amerického prezidenta
vztah Spojených států a Ruska? Dojde k oživení vztahů a rozplyne se
přízrak studené války?

Nevím o tom, že by Trump vlastnil kouzelnou hůlku, s níž by rozplynul
přízrak studené války. Ale vím, že vztahy USA a SSSR, resp. Ruské
federace, se zlepšily vždy, když byl ve Washingtonu u moci silný
republikán-konzervativec a v Moskvě silný vládce Kremlu. Nikoliv proto, že
by se póly přitahovaly, ale proto, že jejich vzájemná politika se stala
více vypočitatelnou. Zmizelo vzájemné ujišťování o možném
přátelství, protože velmoci nikdy nemohou mít přátelské vztahy. Ale
silní vládci se spíše mohou scházet a jednat, alespoň o určitých
pravidlech vzájemného soužití a soupeření, než je-li jeden z nich slabý
nebo nevypočitatelný – tj. naznačuje či dokonce slibuje něco, co nehodlá
plnit. A mezi hlavami obou mocností nedošlo k vážnému dialogu už plných
šest let! To nebylo ani za období studené války, ale může se dělat
politika bez dialogu?

Vzájemná izolace jen narušuje vzájemnou důvěru a její snížení může
vést k nepředvídatelným krokům. Proto jsem zásadní odpůrce ruské
izolace: nikoliv pro náklonnost k ruské politice, ale hlavně proto, že pak
nevíme, co vlastně zamýšlí. Jedno vím jistě: Trump by nikdy nepodřídil
zájem Ameriky mezinárodním zájmům, ale právě naopak. Nevím, zda Trump
zažene přízrak studené války, může však zahnat nejistotu, zda a jak se
může vrátit.

Jak hodnotíte zklamání ukrajinských předáků z amerických voleb? Bude pro
Ukrajinu podle vás Trump zastánce tvrdší linie, nebo zájem o tuto zemi
ponechá poněkud stranou?

Trump chce vymést Augiášův chlév v americké administrativě a nedovedu si
představit, že by ho podporoval jinde. Tak jako ve svých projevech žádal na
Evropě, aby se ona sama postarala o sebe a nespoléhala ve všem na přítele
za oceánem, bude zřejmě žádat na Ukrajině, aby se sama především dala
do pořádku a teprve poté žádala cosi ze zahraničí. Ukrajina není
zanedbatelná ani pro USA, ale nikoliv natolik, aby ji živily a chránily.

V Polsku se opět rozhořel spor o příčině letecké katastrofy u Smolenska.
Dokonce se exhumují ostatky prezidenta Kaczynského. To určitě nedodá klidu
polsko-ruským vztahům. Byla by vůbec nějaká alespoň minimální
pravděpodobnost, že šlo o sabotáž? Dovolila by si to vůbec Ruská federace,
nebo spíše jde o „dráždění hada bosou nohou“, případně o jakési
zoficiálnění konspiračních teorií?

Nejsem odborník, který by se podílel na bezprostředním vyšetřování
letecké katastrofy u Smolenska, při níž zahynul polský prezident Kaczynski.
Ale z toho, co jsem o tom viděl v televizi a četl v různých více či méně
odborných studiích, mám dojem, že se v podstatě stále jedná o případnou
polskou spoluúčast, a to především samotného prezidenta, na katastrofě
– a na druhé straně svést to na někoho jiného. Je to jistý syndrom
Katyně, kdy Poláci ve svých obviněních byli nakonec v právu, ale asi
těžko zde můžeme položit paralelu. Jenže přežívá, stejně jako
nedůvěra Poláků, zda Rusové něco nezatajili. Vzpomínám si, jak dlouho se
táhl případ Katyně. Když vládl v Kremlu Gorbačov a jel na návštěvu
Varšavy, všichni doufali, že předá dokumenty. Nakonec tak neučinil,
stejně jako se v roce 1987 při návštěvě Prahy neomluvil za srpnovou invazi.
Zdůvodňoval to tím, že mu to většina v politbyru nedovolila a kdyby ji
neposlechl, porušil by tím jednu ze zásad demokratických principů, na
nichž stála perestrojka. Jenže tím porušil jinou ze svých zásad, na
nichž také stála: glasnosť, otevřenost, svoboda informací.

V době finišování prezidentských voleb v USA poněkud v médiích zapadla
zpráva, že oděský gubernátor, bývalý gruzínský prezident Saakašvili
položil funkci a nazval mafiány většinu těch, kteří řídí Ukrajinu,
včetně prezidenta Petro Porošenka. Měl Saakašvili vůbec, podle vás,
nějakou možnost zatočit s korupcí v Oděse? Uslyšíme ještě o bývalém
gruzínském prezidentovi?

To je správná otázka, ale správná odpověď bude poněkud delší, protože
problém je složitější a zdaleka nejde jen o bývalého gruzínského
prezidenta, pracujícího poslední dva roky na Ukrajině ve funkci gubernátora
Oděské oblasti. Oč v podstatě šlo? Před dvěma lety prezident a vláda
Ukrajiny rozhodli, že k ozdravění orgánů zabývajících se ochranou práva,
tedy policie, prokuratury, soudů, je zapotřebí provést zásadní reformy. Ty
však mohou navrhnout a realizovat osoby, jež nejsou spojeny s ukrajinskými
politickými stranami, oligarchy atd., tedy nejsou zatížené politikařením a
korupcí, které v současnosti představují největší problém země.

Proto byl vymyšlen projekt Varjagi – název připomíná podobný projekt z
ukrajinské historie, kdy místní knížata pozvala v době vzniku Kyjevské
říše severské Varjagy, aby řídili jejich státní útvar. Tehdy se stal
jeden z Varjagů, kníže Vladimír, panovníkem a založil zde vládnoucí rod
Rjurikovců.

Pozváním zahraničních odborníků byl pověřen ředitel prezidentské
administrativy Boris Ložkin. Při zvažování, odkud by měli být tito
cizinci, převážily kromě vztahu k Ukrajině i zahraničněpolitické ohledy:
například první byla jmenována v lednu 2015 ministryní financí Natalia
Jaresková. Narodila se a pracovala převážně v USA, ale její rodiče byli
ukrajinští emigranti a ona sama žila na Ukrajině v letech 1992–2000 a
znovu se vrátila v roce 2004. Ukrajinské občanství získala v prosinci 2014.
Jako finanční odborník pracovala v Mezinárodním měnovém fondu, Světové
bance, Evropské bance pro spolupráci a rozvoj a v dalších finančních
institucích. Ukrajinci ji potřebovali jako záruku větší věrohodnosti pro
získání zahraničních půjček.

Ministrem ekonomického rozvoje se stal Litevec Ajvaras Abromavičus, který se
v roce 2004 oženil s Ukrajinkou a žili v Kyjevě, kde se jim narodily tři
děti. Opět ekonom s velkou mezinárodní zkušeností. Třetím cizím
ministrem, tentokrát zdravotnictví, byl Gruzínec Alexander Kvitašvili.
Následovali další Gruzínci, zejména pro sektor spravedlnosti a vnitřní
bezpečnosti. Tam nemohli být lidé ani z Ruska, ale ani z USA či ze zemí
Evropské unie, ale také, aby znali ruský jazyk. Tak volba padla na relativně
malou Gruzii, s níž Ukrajina měla navíc velmi přátelské vztahy zvláště
po roce 2008 a která sledovala – ač bývalá součást SSSR – nezávislou
politiku jako Ukrajina. Ruština tam byla za sovětských časů úředním
jazykem. Všichni pozvaní se museli stát ukrajinskými občany, protože
Ukrajina neuznává dvojí občanství a členem ústavodárného orgánu
nemůže být cizinec – druhé občanství bylo pro tu dobu pozastaveno.

V roce 2015 jako první z této „várky“ přijela Jeka Zguladze a nastoupila
jako náměstkyně ministra vnitra, aby připravila reformu národní policie.
David Sakvarelidze se stal zástupcem generálního prokurátora Viktora Šokina,
Michail Saakašvili gubernátorem Oděské oblasti a v jeho úřadu ředitelem
odboru vnitra Georgi Lortkipanidze.

Na podzim se objevila v Kyjevě přítelkyně Saakašviliho, dřívejší
ředitelka gruzínské policejní akademie Chatija Dekanoidzeová, jež se stala
ředitelkou ukrajinské národní policie. Měla přetěžký úkol reformovat
zkorumpovanou a nevýkonnou policii, zneužívanou politiky pro vlastní
potřebu. Nejtvrdším jejím zásahem byla reatestace zejména starých kádrů,
které se tomu zuby nehty bránily. Když byl letos v dubnu pověřen
sestavením nové vlády Volodymyr Grojsman, už k němu „staří“ ministři
nepřešli a koncem letošního roku odcházejí zbývající včetně
Saakašviliho a Chati Dekanoidzeové. Tiskovku na rozloučenou uspořádala v
pondělí 14. listopadu. Za mimořádné pozornosti novinářů ocenila jak to,
čeho se podařilo dosáhnout, tak konkretizovala problémy, které je třeba
řešit, aby skutečně tyto orgány byly nezávislé, spravedlivé a hájily
zájmy občanů. „Udělala jsem, co jsem mohla, policie se stala
civilizovanější, ale situace je složitější, než se zdá. Působí
příliš mnoho vlivových sil, intriky či prostě spiklenci. Je nemožné za
současné situace něco změnit.“ Sama však nemíní odjet ze země, jen se
teď chce věnovat v předčasném důchodu rodině a dětem, a „pak se uvidí“.

Odchod Saakašviliho byl vynucen především tím, že se fakticky postavil
proti prezidentovi Porošenkovi, když koncem minulého roku dal dohromady
skupinu mladých poslanců a občanských aktivistů, kteří jezdili po zemi a
organizovali protikorupční fóra s heslem „Ruch za očiščennja“ (Ruch
byl název hnutí, které vzniklo v boji za nezávislost Ukrajiny, obdoba
našeho Občanského fóra). Jejich kritika mířila do těch nejvyšších
pater – na administrativu prezidenta a premiéra a jejich spojení s
největšími oligarchy země.

To je jen další důkaz, že se Ukrajina dosud nezbavila svého nejtěžšího
břemene, spíš naopak. K lepší situaci jí nepomáhá ani ekonomická a
finanční situace země, kdy vláda řeší, co s tisícovkami ztrátových a
ještě státních podniků, a desetitisíce občanů bědují nad bankroty
desítek bank, kde zůstaly jejich peníze. Zvláště tyto lidi chce
Tymošenková zmobilizovat k novému majdanu proti současné vládní politice,
jak to v těchto dnech vyhlásila. To vše současně ukazuje, že státní a
zákonodárné orgány si nepřejí cokoliv reformovat. Bude-li však třetí
majdan, může bohužel nespokojenost lidí přesáhnout krajní mez jejich
trpělivosti.. V Moldávii a v Bulharsku se ujali vlády „proruští“
představitelé. Ruská federace sbírá body v Sýrii, máme tu obrat ve vztahu
s Tureckem. Posiluje podle vás prezident Putin dále svoji moc a buduje velmoc,
která spolu s Čínou a Indií budou tvořit jakousi protiváhu Spojeným
státům?

Rusko neusiluje se stát velmocí, ono jí je. A která mocnost by si nepřála
mít co nejvíce spojenců? Myslíte, že bychom chtěli něco jiného,
kdybychom se dnes stali říší jako za doby Karla IV.? Svět se stal
multipolárním a podle toho se v něm mocnosti chovají tak, jak se chovají.
Což Američané činí něco jiného? Jen si nemyslím, že spojenectví mezi
některými z nich jsou trvalá. Už de Gaulle nás poučoval, že stát,
stejně jako politik, chce-li být velkým, nemůže mít přátele. Nejde tedy
o protiváhu někoho s někým, ale o vlastní váhu proti všem.

Výročí 17. listopadu je vzpomínkou i na motto Václava Havla o „lásce a
nenávisti“ a o občanské společnosti. Podle některých je toto překonáno,
podle jiných zas naopak je to třeba „oprášit“. Co si myslíte vy?

Nic není překonáno, ale také se nic neoprašuje. Historie nás učí, že
jsme se z ní nikdy nepoučili. Kissinger na mnoha tiskovkách tvrdil: „Neopakujeme
staré chyby, děláme nové.“ Politika nikdy není o „lásce a nenávisti“.
V ní se partneři, či přesněji protivníci, nikdy nemilují, ale nemohou se
ani nenávidět, pak by nemohli vést dialog. Spíš se musí naučit soužít,
aby mohli přežít. Možná je to cynické, ale je to fakt.
