Protesty proti návštěvě čínského prezidenta mi nepřipadají vhodné,
prohlásil šéf Havlovy knihovny. Ale dodal...

REPORTÁŽ V brněnském univerzitním kině Scala se konala debata s bývalým
diplomatem, překladatelem, spisovatelem a současným ředitelem Knihovny
Václava Havla Michaelem Žantovským. Kromě historických reminiscencí se v
debatě objevila mezi tématy současná politika, aktuální otázky českých
vztahů k Číně a směřování naší diplomacie obecně.

Michael Žantovský v úvodu začal připomínkou roku 1989, kdy spolu s
Václavem Havlem jako jeho poradce přišel na Pražský hrad. Odpovídal na
otázku děkana brněnské Fakulty sociálních studií Břetislava Dančáka,
který debatu moderoval a který od Žantovského chtěl slyšet, co v
působení první politické garnitury považuje za úspěch a co se jí
nepovedlo. „Rok 1989 znamenal příchod amatérů do politiky, žádná
náhradní generace politiků tady nebyla a prvek idealismu byl nepopiratelný.
Měli jsme představu, že se v této zemi musí zase dát žít, že lidé
budou mít svou identitu a práva a budou o otázkách společenství rozhodovat
společně a v diskusi. A v tom ohledu jsem dodnes přesvědčen, že se mnohé
podařilo – Česká republika je demokratická země, probíhá zde
demokratická debata, i když o její kulturnosti někdy lze pochybovat. A je to
i země, která si i navenek vytvořila zahraniční politiku opírající se o
naši sounáležitost s Evropou a se západní civilizací. To, co se podařilo
méně, je dodnes otevřená problematika vyrovnání se s minulostí. Stále
není všeobecný konsensus, co představovala komunistická éra, co znamenaly
její omyly a její zločiny. Toho, že se nepodařilo potrestat řady
komunistických zločinů, ale já osobně lituji, ale nevidím to jako něco,
co bylo tehdy reálné,“ vzpomněl Michael Žantovský na dobu, kdy vstupoval
do politiky. Nepovedlo se podle něj také to, nač narážel už v prvním
novoročním projevu Václav Havel, když říkal, že jedním ze základních
úkolů je postavení vztahů mezi českým a slovenským národem na úroveň
opravdové a autentické federace. „O to se Václav Havel pokoušel, ale
neúspěšně a debata o těchto otázkách se vyvíjela směrem k rozdělení
Československa. Z dlouhodobého hlediska - zejména když se člověk pohybuje
ve sféře zahraniční politky – si nelze nevšimnout, že váha naší země
a její role se tím oslabila. Je to něco, čehož my, co jsme u toho byli,
budeme do smrti litovat,“ řekl Michael Žantovský.

Vstup do NATO byl naléhavý lobbystický úkol

Břetislav Dančák pak debatu nasměroval k dějům, které se týkaly
rozšíření NATO a našeho vstupu do aliance. V době rozhodování o
rozšíření NATO Žantovský působil v USA jako velvyslanec, při ratifikaci
vstupní smlouvy byl senátorem. „Toto téma mě provázelo od začátku
působení v politice. Na počátku se přemýšlelo o tom, že se
bezpečnostní a vojenské struktury přežily a že by se mělo přemýšlet o
rozpuštění nejen Varšavské smlouvy, ale i NATO. Postupně se ale atmosféra
začala měnit, jednak zde byl pokus o puč v SSSR v roce 1991, který ukázal,
že zde stále jsou síly, které si přejí návrat studené války. Stejně
důležitým momentem byla válka v bývalé Jugoslávii, kde se ukázalo, že
samotné evropské struktury nejsou schopny něčemu takovému zabránit.
Zpočátku se za prezidenta Clintona USA k rozšíření aliance stavěly
chladně a pro nás to byl velmi naléhavý lobbystický úkol a vyžadovalo si
to koordinaci spolupráce s Polskem a Maďarskem. Nakonec Clinton přijel do
Prahy, a nejen že zahrál na saxofon v jazzovém klubu Reduta, ale oznámil i
záměr rozšířit Severoatlantickou alianci,“ řekl exdiplomat Žantovský.
Vstupu pak podle něj předcházely diskuse a někteří politici aktivně
vystupovali proti vstupu do NATO, v Senátu to byl Jan Kavan, který pak
paradoxně jako minstr zahraničí podepisoval smlouvu o přistoupení České
republiky k Washingtonské smlouvě a vstupu do NATO.

Český diplomatický konsensus se změnil

Michael Žantovský se také vyjádřil k současnému výkonu české
diplomacie. „Chodil jsem do škol, kde nás učili, že historie je produktem
neosobních sil, které vytvářejí dějinný pohyb. To jednak odporuje mému
přesvědčení, ale i osobní zkušenosti. V politice se opakovaně setkáváme
s tím, že vývoj může jít různými směry a velmi přitom záleží na tom,
jací lidé o něm rozhodují,“ uvedl Michael Žantovský. Pokud jde o
současný výkon české diplomacie, řekl, že v raných 90. letech se
vytvořil určitý konsensus, kam má tato země směřovat, jaké principy má
bránit, se kterýmu zeměmi je ochotná se spojovat a co za to je ochotna
obětovat a tento konsensus vydržel navzdory střídání vlád poměrně
dlouho. V poslední době se ale mění v souvislosti s událostmi na Ukrajině,
naším vztahem k Rusku, řešením uprchlické krize nebo názory na
důležitost a motivace našeho vztahu k Číně, a dnes už nelze mluvit o tom,
že je stejný jako v 90. letech. „To není dobré už proto, že zde není
konsensus napříč strukturami ministerstva zahraničí, vlády a prezidenta
republiky. Je to vidět například i na aféře kolem vydání pana Fajáda,
kdy každá z institucí říkala něco jiného, a to z pohledu lidí zvenčí
vyvolává otázky, kdo tady vlastně dělá zahraniční politiku země,“
řekl v Brně Žantovský.

Ideologie v Číně je na tom jako v SSSR kolem roku 1989

Žantovský pak odpovídal na dotaz týkající se jeho pohledu na
nadcházející návštěvu čínského prezidenta a také na to, že v
parlamentu proběhl seminář Zkušenosti pro řízení a rozvoj státu, kde
jako hlavní řečník vystoupil profesor stranické školy ústředního
výboru Komunistické strany Číny. „Byli jsme o tom poslední dny nuceni
přemýšlet, vznikají různé iniciativy a petice a my jako knihovna
nestojíme mimo společenské dění, 10. března jsme vyvěsili, tak jako řada
jiných institucí, tibetskou vlajku. Když jsem se ale setkal s myšlenkou
protestu proti návštěvě čínského prezidenta, jako diplomatovi mi to
nepřipadalo vhodné. Vím, že čínský prezident navštěvuje řadu zemí,
Čína je součástí systému mezinárodních vztahů a není nic
zavrženíhodného na tom, když se její představitelé vypraví do Evropy. Je
samozřejmě otázkou, za jakých okolností a s jakou agendou. Domnívám se,
že zahraniční politika, která se opírá o úctu k lidským právům, je
správná a není ani nesprávné při mezinárodních setkáních to
představitelům států, kde se lidská práva nedodržují, připomínat,“
řekl Michael Žantovský s odkazem na Helsinskou konferenci z roku 1975, která
pomohla lidským právům v řadě zemí. „Neměli bychom tento princip
opouštět jen proto, že když o tom budeme mlčet, dostaneme o pár miliard
dolarů investic více. O tom ostatně nejsem přesvědčen, když jsem byl
šest let v Británii, kam opakovaně jezdil dalajláma a britsko-čínské
ekonomické vztahy se úspěšně rozvíjely. Pokud jde o seminář, který
proběhl ve Sněmovně, nepohoršuje mě, když čínský představitel přijede
vyprávět o zkušenostech s vládním systémem v Číně. Současně bych si
ale představoval, že bychom neměli být tak přeskromní a že bychom měli
také našim čínským návštěvníkům říkat, jak organizujeme společnost
my, jaké výhody to má, proč to považujeme za správné a proč si myslíme,
že lidská práva, která uznáváme, by měl mít každý člověk na světě,“
je přesvědčen Michael Žantovský.

Vyjadřoval se po dotazu také k tomu, jak reagují představitelé států,
které jsou z hlediska lidských práv problematické. „Jejich reakce se dají
rozdělit do tří kategorií. Někteří se domnívají, že lidská práva
univerzální neexistují a jsou jen kulturním produktem evropské civilizace a
v jiných kulturách nemají místo. Druhou kategorii tvoří ti, kdo říkají,
že lidská práva jsou důležitá, ale ta která společnost ještě na ně
není připravená, což je argument, který nelze úplně odmítnout, někdy je
ale použit jen jako záminka. A pak jsou pragmatičtí cynici, kteří se s
vámi v televizním studiu budou hádat, ale cestou z televize řeknou, že
máte pravdu. Pokud jde o to, čemu věří čínští představitelé, jejich
ideologické cítění odpovídá ideologickému cítění v Československu
nebo Sovětském svazu kolem roku 1989. Jejich jednání odpovídá mocenským
důvodům a snaze o udržení kontinuity země, ne přesvědčení, že Marx
měl pravdu a Lenin byl úžasný,“ řekl Michael Žantovský.
