Expert z Armády spásy: Je rozdíl sedět v luxusní kanceláři Evropské
komise a zanedbaném bytě v chudinské čtvrti Molenbeek

ROZHOVOR Pavel Kosorin, který od devadesátých let vede středisko Armády
spásy v Brně a práce s bezdomovci a lidmi v těžké životní situaci je
jeho „denním chlebem“, chudobu nevidí pouze z materiálního úhlu.
Problém například vidí v zadlužení – lidé podle něj buď hloupnou,
nebo je současný systém tak eticky prohnilý a marketingově rafinovaný, že
i lidé s normálním IQ té masáži podlehnou.

Jako šéf Armády spásy se denně setkáváte s lidmi v nouzi. Co je to podle
vás chudoba?

Především je důležité, odkud se na problém chudoby díváte. Jestli z
luxusní kanceláře skvěle vydělávajícího úředníka Evropské komise
nebo ze zanedbaného bytu plného nezaměstnaných a naštvaných
přistěhovalců v chudinské čtvrti Molenbeek. Paradoxně obě tato místa v
hlavním městě Evropské unie nejsou od sebe příliš vzdálena.

Chudoba se obvykle interpretuje dosti povrchně, což přináší velmi vážné
důsledky. Pokud totiž nějaký problém špatně pojmenujeme, obvykle jej
potom špatně řešíme. Chudoba je problém nesmírně komplikovaný a
hluboký, mnohem komplikovanější a hlubší než absence auta, ledničky nebo
televize. To zjednodušení je na jedné straně pochopitelné, protože
materiální chudoba se dá dobře změřit a stát potřebuje čísla. Jenže
pokud neberete v potaz další důležité rozměry chudoby – duchovní,
duševní a sociální – nemůžete s ní v praxi efektivně pracovat.
Duchovně chudý člověk má zanedbaný vnitřní svět, neuspořádané
hodnoty a nulovou víru v budoucnost. U duševně chudého člověka
převažují negativní emoce, necítí se dobře, trpí úzkostmi, strachem a
nedostatkem samostatného myšlení. Možná má práci a možná i dobře
placenou, ale postrádá její smysl. Sociálně chudý člověk má omezené
množství kontaktů, neumí nebo nechce vytvářet kvalitní partnerské vztahy,
není zapojen do komunitního života a doléhá na něj samota. Odvažuji se
tvrdit, že všechny tyto tři aspekty chudoby se na kvalitě života
podepisují mnohem víc než přechodná nebo trvalá absence čehokoli
materiálního.

U nás se ale objevují statistiky, které mluví třeba o tom, že je chudobou
ohroženo patnáct až dvacet procent obyvatel…

Ano, to je ta úředně změřená a materiálně orientovaná chudoba. Takže
když připomeneme, že Česká republika dlouhodobě patří mezi země s
nejnižší mírou chudoby, možná dokonce úplně nejnižší v celé
Evropské unii, budeme spokojeni a můžeme změnit téma našeho rozhovoru.
Jenže tak jednoduché to není. Ve skutečnosti se chudoba – jako rychle se
šířící sociální nemoc – projevuje v té čtyřrozměrné
metastázovité podobě, jak jsem ji popsal, tedy v podobě nikoli jen hmotné,
ale taky duchovní, duševní a sociální. Začněme se, prosím, o chudobě
bavit trochu inteligentněji. Nelze donekonečna přepočítávat kvalitu
života na počet ledniček, aut, televizorů a zahraničních dovolených. To
se hodí tak do padesátých let minulého století, kdy bylo po válce a v
naší euroamerické části světa se vesele budovalo a prosperita rychle
narůstala.

Navenek to vůbec nevypadá špatně. Žijeme v zemi, kde úplně všichni lidé
mají nárok na nějakou formu hmotné podpory od státu. Ještě donedávna
nás nějaká hmotná podpora provázela od kolébky do hrobu, od porodného po
pohřebné. Takže systémově je to ok, nikdo by neměl zůstat nepovšimnut.
Když se ovšem člověk ocitne řízením osudu, vinou svého okolí nebo
vlastní hloupostí v materiálně nepříznivé situaci, není problém
vyhledat nějaký druh poradenství, kudy se lze vrátit zpátky. Duševní a
duchovní chudoba se řeší mnohem obtížněji. Říkáme si homo sapiens,
tedy člověk moudrý, ale v praxi tu moudrost příliš nepoužíváme. Žijeme
ve vnitřním zmatku, podléháme pudům stádnosti a uzavíráme se do vlastní
ulity. Duševní chudoba je podle mne to největší ohrožení, které tady je.
Také sociální chudoba se rychle šíří, paradoxně právě v době prudce
se rozvíjejících sociálních sítí. Přibývá osamělých lidí, kteří
nemají s kým promluvit, s kým sdílet svoje starosti a radosti, přibývá
jednočlenných domácností. Tohle všechno považuji za velmi varovné znaky
úpadku kvality života dnešní společnosti.

Mnoho let se věnujete práci s extrémně chudými lidmi. Jak vidíte jejich
situaci?

Bezdomovci opravdu žijí ve stavu extrémní chudoby, materiální, duševní,
duchovní i sociální. Řekl bych, že cesta ven je možná pouze za
předpokladu, že člověk zůstane duševně způsobilý přemýšlet o změně.
Pokud totiž nedojde ke změně myšlení, nedojde ke změně sociální. Pokud
se něco nezmění uvnitř, nezmění se nic ani navenek. Přesun z azylového
zařízení do běžného bydlení nedopadne úspěšně, pokud si člověk
ponechá myšlení klienta azylového domu To jsem viděl mnohokrát. Bez změny
myšlení se vždycky dostaví jojo efekt. A konce mohou být horší než
začátky. Změnit pouze vnější prostředí nestačí. Takže pokud v tomto
století chceme jít cestou ukončování bezdomovectví prostřednictvím
sociálního bydlení, je to skvělé. Ale pokud nechceme, aby se sociální
byty proměnily v miniaturní azylové domy, ve kterých budou lidé závisle
přežívat, místo aby samostatně žili, musíme změnit metody sociální
práce, musíme se naučit pracovat na změně myšlení a návyků našich
klientů.

Jakou roli hraje zadlužení?

Všudypřítomné dluhy jsou asi nejpřesvědčivějším dokladem současné
dekadence. Zadlužený je stát, obce, firmy, rodiny i jednotlivci. Nejhorší
na celé situaci není samotný fakt těch pohledávek, ale převažující
vztah k nim, tedy to, že jsme přestali hledat nějakou rovnováhu. Na osobní
úrovni – ok, půjčím si, ale na koupi vlastního bytu, nikoli na konzum. Na
úrovni státu – mandatorní výdaje nás potápějí, protože nám špatné
zákony svazují ruce. Musíme financovat i to, na co nemáme a co nás žene do
červených čísel. Některým zaměstnancům státu se vyplácejí
nepřiměřené platy a astronomické odměny a důchodový účet je přitom v
mínusu. To je skutečně absurdní, ostudné a nebezpečné. Všude je vidět
absolutní lehkovážnost, pokud jde o zadlužení, a to v době, kdy se může
stát, že exekutor člověku vezme i postel, na které leží nebo ledničku i
s večeří pro děti. Že jsou dluhy principiálně špatné, to se ví už od
biblických dob, přesto rychle a důsledně rozvíjíme „kulturu dluhů“.
Dluh je přitom jednoznačným a neoddiskutovatelným rysem chudoby, dluží
přece jenom ten, kdo je chudý. Když přijdu do hospody a řeknu, že chci na
sekeru, hospodskému dojde, že jsem chudý. Ale klidně to může být i tak,
že mám peněz dost, jenom se mi nechce platit, protože korektní platbu už
nepovažuju za součást normálního světa.

Proč tomu tak podle vás je?

Lidé buď s prominutím hloupnou, nebo je současný systém tak eticky
prohnilý a marketingově rafinovaný, že i lidé s normálním IQ té masáži
podlehnou. V novinách vidíte článek s návodem, jak se zbavit dluhů, rady,
jak vybřednout z chudoby; a hned vedle je reklama na půjčky. Žijeme ve
špatně nastaveném systému, pohybujeme se na tenkém ledě a nemáme dobře
nastavené hodnoty. Nevíme, co je černá a co bílá a ztrácíme schopnost
rozlišovat, co je dobré a co zlé. Tvrdě pracovat, spoléhat se na sebe,
pomáhat druhým, tvořit rezervy, vzdělávat se, držet rodinu pohromadě…
Tyhle staré dobré protestantské hodnoty, ze kterých vyrostla moderní
prosperita Evropy a Ameriky, se začínají vytrácet. Další zátěž
představují krátkozrací politici povzbuzující domácnosti k větší
konzumaci, protože spotřeba domácností přece pozitivně ovlivňuje růst
HDP. Ani slovo o skromnosti, soběstačnosti, zdrženlivosti a sebeovládání,
ačkoli tohle jsou základní charakteristiky silného občana. Zapomíná se na
to, že ekonomika není věda exaktní, ale společenská, takže nelze
vylučovat hodnotové hledisko.

Jakou roli má při vzniku chudoby gamblerství a sklon lidí k hazardu?

Je skutečně zvláštní vidět, jak dospělí muži a hlavy rodin sedí v tom
obskurním prostředí a cpou své peníze do herních automatů. Gambling je
dokladem duševní chudoby a duchovní prázdnoty. Člověk je od přirozenosti
homo ludens, tedy bytost, která má neodolatelnou potřebu si hrát. Ale tahle
forma hry je perverzní, degradující, protože dospělý člověk při ní
projevuje méně inteligence než dvouleté dítě, které si staví komín z
kostiček. Bohužel mnoho politiků tomu v minulosti pouze přihlíželo, takže
tento retardovaný byznysový sektor se významnou měrou podílel na šíření
chudoby v naší společnosti.

Co by se s tím mělo dělat?

Změnit zákony, zavřít herny ve všech obcích a v celé zemi, vyjadřovat
pohrdání těm, kteří na něm profitují, postavit celý tenhle obskurní
svět na pranýř. A v trochu širším kontextu – začít se o chudobě bavit
reálně, tedy nikoli pouze v tom materiálním kontextu. Možná méně „bojovat
proti chudobě“ a lépe se podívat na skutečné příčiny materiálního,
duchovního, duševního a sociálního nedostatku.

V oblasti sociální práce potřebujeme nové paradigma. Jako se ve
zdravotnictví prosadil koncept celostního myšlení, potřebujeme něco
podobného prosadit i ve vzdělávání sociálních pracovníků. Protože
chudoba má více rozměrů, potřebujeme se na ni dívat a umět s ní pracovat
na více úrovních současně. To je jediný způsob, jak dostat ven z pasti
chudoby aspoň ty, kteří ještě nepropadli apatii a jsou schopni
spolupracovat a pracovat na sobě.

Jak vnímá tzv. většinová společnost chudé, kde se berou projevy
nenávisti k bezdomovcům, kteří se někdy stávají terčem útoků
extremistů?

Podle jednoho výzkumu lidé ochotněji přispějí do sbírky na psy než na
bezdomovce. Obávám se, že většinová společnost chudé příliš nevnímá.
Většina lidí má dost svých vlastních starostí a moc se nerozhlíží
kolem sebe. Dalším důvodem nezájmu může být i fakt, že nepříjemná
témata podvědomě ignorujeme. S nenávistí k bezdomovcům se obvykle
nesetkáváme. Bezdomovci jsou bytosti zcela bezbranné, slabé a nikoho
neohrožující. Když v Brně před lety děti z bohatých rodin zapálily
bezdomovce, nebyl to projev nenávisti, ale spíše kombinace nudy, opilosti a
duševní omezenosti.

Vy sám jste věřící, Armáda spásy má vazby na církev. Jaká je role
víry a křesťanství v současném světě?

Nekandiduju na Templetonovu cenu, takže s dovolením odpovím velmi prakticky.
Bible považuje víru v Hospodina a jeho slovo za zdroj jedinečné duchovní
síly, nicméně víra v biblickém slova smyslu je dnes velmi vzácná. Její
místo okupuje náboženství, tedy obřady, svátky, tradice a církevní
politika.

Armáda spásy (Salvation Army) je v současnosti standardní církev s
celosvětovou působností, nicméně na počátku své existence, tedy ve
druhé polovině 19. století, byla místním hnutím, jehož ambicí bylo
pohnout s problémy, které tížily anglickou společnost. A také s nimi tohle
hnutí docela zahýbalo. Její zakladatelé byli velmi úspěšní a principy,
kterými se řídili, jsou dodnes platné a funkční.

Moderní sociální práce s bezdomovci potřebuje nové budovy, nové lidi a
nejnovější software, ale měla by se držet starých a prověřených
principů. Zmíním ten nejdůležitější. Bible učí, že se musíme –
obrazně řečeno – znovu narodit. To je velmi přesné. Pokud totiž čelíme
extrémnímu sociálnímu vyloučení, potřebujeme radikální změnu. Na
rakovinu nezabere paralen. A skutečná změna začíná uvnitř. Aby se
člověk dostal ze situace, ve které mu není dobře, musí chtít a musí
změnit svoje myšlení. Lidé bez domova nejsou pouze v bytové krizi, jsou
také v krizi mentální. Jsou velmi často, velmi hluboce a také velmi
oprávněně zklamaní, apatičtí, bez jakékoli pozitivní naděje do
budoucnosti. Pokud nebudou věřit v lepší zítřek a pracovat na sobě,
nedostanou se dál, i kdyby jim okolní svět snesl modré z nebe. A přesně
tohle jim musíme umožnit – aby mohli vnitřně růst, měnit svoje myšlení
a svoje každodenní návyky v oblasti práce, peněz a péče o zdraví, aby si
uvědomovali hodnotu celoživotního vzdělávání, aby si uvědomovali svoji
vlastní hodnotu, aby uměli pečovat o děti a udržovat vztahy s okolním
světem. Bezdomovcům musíme umět nabídnout byty, z nichž si mohou vytvořit
fyzický domov, ale současně je musíme doprovázet tak, aby se na světě
necítili jako cizinci a vybudovali si domov duševní. Aby byli doma sami u
sebe, aby mohli být sami sebou.
