Štěpán Kotrba: Čeká nás invaze. Sobotka? Ozubená pleš bez erotické
přitažlivosti. Dopadne smutně a Zeman to nechce. ČSSD prohraje jako Fico,
nebo i hůř

Čeká nás turecká invaze do Evropy, předpovídá v rozhovoru pro
ParlamentníListy.cz analytik Štěpán Kotrba. Ten rovněž nevidí zářné
zítřky pro českou sociální demokracii, jejíž naděje dle něj potápí
její liberálně-levicová menšina. Ta má podle Kotrby na svědomí i
volební neúspěch slovenského SMERu.

Zatím to vypadá, že klid zbraní v Sýrii se dodržuje, přesto se občas
objeví zpráva o akcích ruské či syrské armády. Nakolik celý konflikt
směřuje k definitivnímu konci? Začalo se mluvit o možnostech federalizace s
tím, že Sýrie je umělý stát.

Kurdové si to myslí už půl století. Furt marně. Ale teď vážně: celý
konflikt směřuje k definitivnímu konci v hlavách těch, kteří vidí svou
vlastní prohru. Americký a evropský paramilitární intervencionismus selhal,
„lev“ Asad nepadl. Zbytek je otázka délky ruské intervence a rozsahu
vyčištěného území. Federalizace by měla být náplastí pro poražené
domácí odbojáře. Myslím, že ji Rusko nepřipustí. Snad jedině u
Kurdistánu, protože z toho Turky klepne.

Pokud jde o nedávný summit EU – Turecko a řešení, která přinesl, jak k
tomu přistupovat? Některými bylo jednání prezentováno jako summit
poslední záchrany, který nakonec přinesl dohodu s Ankarou, a český
premiér následně oznámil, že ČR může přijmout uprchlíky přímo z
Turecka.

Premiér je slaboch. Dohoda s Ankarou je nemožná, bude znamenat tureckou
invazi do slabé a rozhádané EU. Invazi tureckého aktivismu, invazi turecké
špionáže. Invazi erdoganovského konzervativního islámu. Chcete mít do
dvaceti let z Evropy turecký sultanát? Já ne… Co k tomu říct víc?

Kde se vůbec vzalo přesvědčení celé řady evropských politiků, spoléhat
se v takové míře na Turecko? S každým dalším summitem stupňují své
požadavky a někteří politici jako prezident Zeman říkají bez okolků, že
se EU nechává Tureckem vydírat. Kde se podle vás v Němcích bere to jemné
zacházení s Řeckem, které nehlídá hranice, zatímco v případě řeckého
krachu byl Berlín ultra nekompromisní?

Vy jste nezažil diskuse o „jižním křídle NATO“ pro poražení
Chruščova a následně i Brežněva. Páteří této zadržovací taktiky bylo
právě Turecko a Řecko. Jižní euroatlantická politika sahá až k
zakladatelům geopolitiky: siru Halfordu Mackinderovi, generálmajorovi Karlu
Haushoferovi a profesoru Nicholasi Spykmanovi.

Pro Haushofera byla Evropa rozdělena na Euroafriku a Panrusko, Mnichovskou
zradu přivítal německý generál jako „šťastný den v historii
geopolitiky…“

Mackinderova kontinentální pevnost pevninských zemí Heartland, která v
sobě skýtá potenciál vládnout celému světu (státy Baltického moře,
střední a dolní Dunaj, Černé moře, Anatolie, Arménie, Persie, Tibet,
Mongolsko, Rakousko-Uhersko a Rusko), našla u Spykmana vyústění v konceptu
Rimlandu, jako „nárazníkové zóny pro konfrontaci mořské a pevninské
síly“. Překryjte mapy Heartlandu, Rimlandu s nalezišti klíčových
nerostných surovin (uhlí, ropa, plyn, ocel, hliník, titan, uran, lathanoidy),
a dojdete k ohniskům současných i budoucích konfliktů… Mackinder
považoval východní Evropu za bránu k ovládnutí Heartlandu a oblast
bezpečnostního vakua mezi Ruskem a Německem. Boj o ni byl vyústěním
dvaceti let studené války a následným vazalstvím v rámci východního
rozšíření NATO.

Pro Spojené státy je dle Spykmana nejdůležitější zabránit, aby toto
území bylo ovládáno jednou mocností. To je základ dosud nespojené a
různými lokálními zájmy rozbíjené Evropy, jejíž politiky proti sobě
štvou američtí diplomaté a rozdělují ji zájmy amerických firem. Klasika…
Rozděl a panuj.

Turecko se svými 80 miliony muslimů, kteří se nikdy neztotožnili se
sekulárním socialismem Ataturka, je faktorem nestability jižního křídla
NATO, které ohrožuje celou Evropskou unii. Podívejte se na v dávných
dobách zamrzlý konflikt severního Kypru Raufa Denktaše. Důvod k současné
proislámské orientaci Evropské unie. Sunnitský islám je de facto přes
fanatickou snahu o kalifát geopoliticky bezvýznamný, šíitský socialismus
byl chápán jako smrtelné nebezpečí. Hlavně samotnými muslimy –
strážcem dvou svatých měst a dalšími vládci Zálivu. Proto musel být
rozprášen či vybombardován všude, kde klíčil (Egyptské jaro a
následující severoafrické nepokoje, Libye, Sýrie, Írán) a nahrazen
sunnitskými fanatiky spálenou zemí. Prozatím odolává jen silný Írán.

Klíčem k zadržení Rusů během studené války bylo umístění Turecka mezi
Černým a Středozemním mořem, jež mu umožňovalo mít vliv v zemích u
Kaspického moře či na Blízkém východě, a v úžinách Bospor a Dardanely
zadržet sovětskou černomořskou flotilu, aby neproplula do Středozemního
moře. Rusové jen částečně kontrovali pokusem o socialismus v Řecku,
Sýrii, Iránu či Egyptě. Řecko nakonec sloužilo v NATO jako zadržovací
bariéra před teoretickou tureckou expanzí.

Slovensko má za sebou parlamentní volby a vládu může někdo sestavit velice
těžko. V čem vidíte propad Ficova SMERu? Jedni tvrdí, že si za to může
sám, protože příliš vsadil na migrační krizi, druzí soudí, že
sociální demokracie zažívá propad poslední dobou všude. Udělal Robert
Fico nějaké chyby, kterými sám sebe oslabil?

Propad SMERu vidím ve slepotě a ideologickém doktrinářství. SMER-SD jako
ideologicky internacionalistická, levostředová sociálně demokratická
strana nedokázala pochopit sociálně psychologické kořeny konzervativního
slovakismu. Ten netkví v protestantském „modli se a pracuj“, ani v
brežněvovské normalizační sociální rovnosti, ale v jánošíkovském
podtatranském nacionalismu, který nejlépe uchopili Tiso a Mečiar. Muselo se
to stát. Fico musel vyhrát faktickou prohrou. Fico se choval jako tvrdý
mocenský pragmatik, jako sociopatický manažer a ne jako empatický duchovní,
žehnající národu pod Tatrami, kde sa blýska.

Kdyby chtěl uspět, musel by se postavit do čela slovenského nacionalismu s
valaškou nad hlavou. Ale on vnímá národ jako mrtvou kategorii. On pro silnou
politiku potřebuje ekonomicky silný stát. Ber kde ber na politické scéně.
I když má dějinnou pravdu, přeskočil povinný krok – inkorporaci toho
vnitřně ztotožňujícího slovakismu do sociálnědemokratické politiky.
Aliance s SNS byla pokusem, ale nedotaženým. Upnul se na internacionalismus
trhu EU, na Euro, ale duše Slováků (ale i Čechů) po dosažení
minimálního blahobytu v rámci EU (chudí příbuzní, mající otruby
namísto kvalitních potravin) touží po něčem jiném – po posílení
vlastní kulturní totožnosti, kterou kulturní hegemonie EU smazává.

Konzervativismus hodnot, katolická víra a odmítání bezhodnotového
postmoderního liberalismu – jsou patrné v Polsku, Maďarsku, na Slovensku i
v Česku. Přibližujeme se tak balkánské cestě – násilnému rozbití
internacionalistické Titovy Jugoslávie vnitrostátními spory etnik a
náboženství. Kotleba jako správný slovenský fašista šéfuje gardistům v
pseudohistorických mundúrech z dob Tisa. Hnutí za lepší Maďarsko (Jobbik)
Gábora Vony má také polovojenskou organizaci – gardu „hájící zájmy
všech Maďarů“, oblečenou za šašky. Střet obou kdesi na Dunaji pod
heslem „Magyarország a magyaroké!“ na jedné straně a Slotovou
vyhrůžkou tankovým útokem na Budapešť na straně druhé, se může stát
legitimním důvodem k válce o Gabčíkovo. Situace v Rumunsku je podobná, o
Albánii a Kosovu nemluvě. I v Česku bují snaha ustavovat paramilitární
domobranu jako spodní patro budoucí nacionalistické, polofašistické strany.
Koledujeme si tak o motostřeleckou bitvu u Břeclavi...

Volby navíc vystřelily do parlamentu Kotlebovu stranu, kterou mnozí
považují za fašistickou. Slovenská média tvrdí, že jejich vzestupu pomohl
právě Fico svou rétorikou. Naopak třeba prezident Zeman říká, že to byla
slovenská média, která svoji kampaní nahnala voliče ke Kotlebovi…

Jako obvykle, Zeman má pravdu a „slovenskí radikální ľavičiari“ si jen
hledají výmluvu. Už od protestů levice před prezidentským palácem v
Bratislavě proti návštěvě čínské delegace je jasné, že liberální
levice z bratislavských kaváren je mimo. Oslabila Fica a podráží mu nohy.
Stejně jako Dienstbier a Zaorálek ničí vnímání české sociální
demokracie a zadělávají jí na prohru ve volbách. Protože až do roku 2020
budou podstatná celostátní témata i v komunálních a regionálních
volbách, nejen v parlamentních. Čím lépe sociálnědemokratičtí hejtmani
pracují, tím méně mají jejich lokální starosti vliv na voliče. Trauma u
občanů a důvod jít k volbám vyvolávají témata centrální politiky. A
proto ČSSD prohraje stejně, ne-li hůř, než Fico.

Prezident Miloš Zeman oslavil tři roky od složení prezidentského slibu a
nástupu na Hrad. Vás jsem se na otázky typu jak hodnotit jeho práci, jeho
činnost v zahraniční politice, ptal mnohokrát. Nicméně poslední dobou
výrazně roste Zemanovi popularita. Dělá něco jinak?

Nedělá sobotkovské chyby. Přemýšlí dřív, než mluví a to, jak mluvil,
umí doložit činy. I po letech se může vracet a říkat – tehdy a tehdy
jsem vám to říkal. Jeho proslovy je nutno chápat jako dělostřeleckou
přípravu dobytí území. Je názorově konzistentní. Ví, kam chce dojít.
Nezdržuje se vnitřním manévrováním. Umí precizně pracovat se symboly a
dokáže zaměstnat hlupáky v médiích svými provokacemi tak, že zaplňuje
mediální prostor Peroutkou a tím úspěšně maskuje některé neúspěchy
vlády. Sobotka nechápe, že mu Zeman vlastně pomáhá. Myslí si, že se mu
Zeman jen vysmívá. Ale ono je to složitější. Zeman se, i když se
Sobotkovi vysmívá a kritizuje ho, snaží zoufale premiérovi pomoci, protože
ví, jak smutně dopadne. A nechce to. Marně. Sobotka jeho jazyku veřejných
vzkazů nerozumí. Je stále nevýrazný, přehlédnutelný a beznázorový.
Byť pracovitý, tak mediálně neúspěšný. Neatraktivní ozubená pleš bez
erotické přitažlivosti. Zmítaný preferencemi nahoru a dolů, v pasti mezi
názory převažující většiny občanů a názorem Bruselu. I korouhvička
má pevnější názor. Natožpak vytrvalý Konvička.

Koncem března přiletí do Prahy na třídenní návštěvu čínský prezident,
což je především právě Zemanova zásluha. Hrad chystá velkolepé
přijetí hlavy ČLR, které by ale rádi překazili někteří politici. TOP 09
usilovala o zrušení již přijaté dohody mezi Prahou a Pekingem a Bursík
hodlá někam umístit svůj obří transparent s dalajlamou a nápisem „Češi
podporují Tibet“. Jak to celé může dopadnout?

Češi nepodporují Tibet. Jen pražská a brněnská kavárna. Čínští
představitelé jsou moudří, velkorysí a čínská diplomacie je chápavá...
V Česku jsou Číňané dlouho, česky rozumí a monitorují zdejší provoz
lépe, než my sami. Své zájmy halí do zdvořilého úsměvu a plachých gest.
Zaměřují se nikoliv na silná teatrální vystoupení nic neznamenajících
šašků jako je Bursík, ale na win-win strategii vztahů mezi státy a
silnými hráči s cílem „svět harmonizovat“. V tom je moudrost i síla
kung-fu. Kellner je na české straně silný hráč. Tvrdík naštěstí
stínuje úspěšně českou diplomacii v Pekingu a tak posthavlovští sirotci
v Černínu nemají možnost brzdit ani škodit. Nikdo se jich na nic neptá. V
podstatě je naše velvyslanectví v Číně jen konzulátem a šifrovou
ústřednou. Diplomacii tvoří zvláštní zástupci. Tvrdík v Pekingu a
čínská spojka prezidenta Si Ťin-pchinga, předseda představenstva CEFC Jie
Ťien-ming u Zemana v Praze. Česká republika tak otevírá Číně cestu do
Evropy, Čína otevírá Evropě dveře k odbytu do Asie jako možnost obrátit
se k USA zády…

Takto vypadá mackinderovský boj dvou globálních námořních velmocí v
centru pevniny. A to je i pointa celého příběhu o souvislostech východního
rozšiřování NATO na Ukrajinu či do Gruzie a západního rozšiřování
Říše středu do Prahy. Oslabené Rusko v tom divadle světa dělá dnes už
jen kulisu severního naleziště a čeká, kdy se už konečně zvednou
Američany a Saúdy zřícené ceny ropy a plynu. Mezitím si zpívá s
Alexandrovci Stalinovu Suliku.
