Rusko se připravuje na klíčové volby. Má to být „rok pravdy“ pro celou
zemi a režim

ANALÝZA Česká mainstreamová média a jejich expertní hlasy obvykle líčí
dnešní Rusko jako ztělesnění nové totality či jako čistokrevné a pomalu
krvavé autoritářství. Ve skutečnosti je ruská politická realita mnohem
komplikovanější než zavedené černobílé šablony. Platí to i o ruských
volbách, které mají stále ústřední význam v celém politickém systému
Ruska. Aktuální přípravy na klíčové parlamentní volby v září 2016
sledovala pro ParlamentníListy.cz Veronika Sušová-Salminen.

Současné Rusko nepředstavuje - a ani se tak samo neprezentuje - klasickou
západní liberální demokracii. V odborných kruzích se takový režim
obvykle popisuje jako hybrid čili jako svérázná (a lokálně vzniklá) směs
některých prvků autoritářství a demokracie. Hybridní režimy jsou v
politologické literatuře chápány ve světovém měřítku za mnohem
častější jev než čistá liberální demokracie, vzniklá v kontextu
západní Evropy.

Základní ospravedlňujícím prvkem celého ruského systému jsou stále
volby, které se logicky stávají klíčovou hrací plochou soutěže o moc. A
to zcela jinak než tomu bylo v době sovětské vlády komunistické
státostrany. Hlavním problémem ruských voleb je obecně řečeno jejich
celková férovost, a to hlavně ve vztahu k opozici. A hlavním zájmem moci je
pak – zase logicky – legitimita voleb. Vzhledem k tomu jsou každé volby v
Rusku spojeny se sérií nových zákonných úprav, které se orientují
právě na utvoření ad hoc hrací plochy a které často privilegují
držitele moci.

V zimě 2011 a v prvních měsících roku 2012 si velká ruská města zažila
vlnu protestního hnutí proti dosavadnímu politickému establishmentu v čele
s Vladimirem Putinem. Rozbuškou protestů byla právě otázka parlamentních
voleb a jejich důvěryhodnosti a zmanipulování. Mimochodem, podobně tomu
bylo v případě řady „barevných revolucí“ v postsovětském prostoru
včetně Ukrajiny. Bez ohledu na tento osten minulosti jsou ale nadcházející
volby do Dumy v září 2016 klíčovou vnitropolitickou událostí současného
Ruska.

Rok 2016 jako rok pravdy?

Bývalý hlavní politický technolog (spin-doktor) Kremlu Gleb Pavlovskij řekl
nedávno v rozhovoru pro Gazetu.ru, že rok 2016 bude představovat pro
současné Rusko a jeho režim „rok pravdy“ vzhledem k problémům, se
kterými se Kreml musí potýkat doma a k nimž patří jeho slovy situace, kde
„nejsou peníze, není mobilita, není podpora a nejsou kompetentní kádři“.
Pavlovskij tvrdí, že systém vládnutí (který mimochodem sám roky pomáhal
utvářet a který zná jako svoje boty) potřebuje kriticky revizi a v roce
2016 vstupuje do konečné fáze (konečnou fázi ale nedefinuje jako katastrofu).
Konkrétně volby by podle jeho slov mohly napomoci změně, pokud by se voliči
rozhodli zcela změnit personální obsazení současné Dumy. Slova
Pavlovského jistě nemusí být chápána přímočaře jako nějaké
politické proroctví, ale brát je v potaz není na škodu vzhledem k jeho
letité zkušenosti. Na druhou stranu je nutné dodat, že talentovaný
politický manipulátor Pavlovskij se s Kremlem právě v důsledku problémů
na přelomu roku 2011 a 2012 rozešel a od té doby platí za „nového kritika“
(ovšemže tolerovaného) kremelské politiky. Což v ruském prostředí není
žádná rarita.

Momentálně se ruská domácí politika ocitá ve fázi přípravy voleb a
podle všeho Kreml chápe nejenom význam voleb, ale hlavně jejich význam v
současné, relativně sociálně a politicky citlivé situaci. Je si nicméně
nutné uvědomit základní ruské specifikum – popularita prezidenta a jeho
masová podpora nemusí a často nevypovídá o podpoře ruské vládě a
dominantním politickým stranám v zemi. Na druhou stranu je tu ale další
specifikum: v době krize se Rusové mají alespoň historicky tendenci seskupit
kolem politického centra a státu.

Putin tváří voleb nebude

Oproti minulosti nebude v letošních volbách možné se ve volební kampani
marketingově zaštiťovat osobnostmi, které nejsou kandidáty na stranických
seznamech. Zákonnou úpravu v prosinci 2015 navrhli liberálně-demokratičtí
poslanci s podporou Jednotného Ruska. To znamená, že se vládní Jednotné
Rusko nepočítá s tím, že by podobně jako v minulých volbách masově
využívalo Putina jako volební ikony. Ale mělo by to také znamenat, že
opozice nebude moct využívat například osobnosti Alexeje Navalného, který
kandidovat kvůli problémům se zákonem nemůže. Kritici pak zdůraznili, že
o to vlastně šlo na prvním místě. Nicméně za úvahu stojí také to, že
režimu se nehodí Putinův přímý vztah ke kandidujícímu Jednotnému Rusku
už z principu, kdy prezident má být nestranický. Ve volbách 2011 byla
situace jiná, protože Vladimir Putin byl tehdy premiérem a
předsedou-nečlenem Jednotného Ruska, které má v Rusku pozici „strany moci“.
Zpolitizovanost jeho postavení se tehdy Putinovi vymstila.

Důvěryhodnost voleb a krize

Kreml a jeho političtí spojenci si uvědomují význam důvěryhodnosti voleb
a především jejich výsledků vzhledem k minulým zkušenostem a nové ruské
realitě krize. Mnohem významnější než slova prezidenta, který
důvěryhodnost voleb zvláště zmínil ve své poslední řeči k Dumě, jsou
samozřejmě konkrétní činy. V posledních době došlo k významnému
vývoji kolem personálního obsazení Centrální volební komise.

Z komise „byl odejit“ její dosavadní předseda Vladimir Čurov, který byl
veřejností vnímán jako člověk spojený se „špinavými“ volbami v roce
2011. Navíc je známo, že špatně vycházel s kremelským „kurátorem“
politického procesu Vjačeslavem Volodinem. Putin jmenoval z pozice prezidenta
do komise pět nových členů, z nichž 4 jsou úplní nováčci. Vedle toho se
zdá pravděpodobné, že se novým předsedou komise snad stane současná
ombudsmanka Ella Pamfilovová, která působí léta v oblasti ochrany lidských
a občanských práv a v roce 2000 neúspěšně kandidovala na prezidenta Ruska.
Zdá se, že Pamfilovová má renomé a představuje z hlediska Kremlu dobrý
kompromis.

Strašák barevné revoluce

Naopak určitý poprask a kritiku vzbudila jiná iniciativa zaměřená na
další regulaci nadcházejících voleb. Podle návrhu poslance za Sjednocené
Rusko se na volebních okrscích budou smět pohybovat jenom novináři s
akreditací. Oproti dosavadní praxi budou tedy novináři nuceni získat
akreditaci a bude prověřováno to, zda se jedná o „skutečné“, tj.
dlouhodobě působící novináře-profesionály. Tento krok chce podle autora
oddělit „zrno od plev“ a zabránit tomu, aby se faktičtí pozorovatelé
voleb (s dohlížecí rolí) schovávali za status novináře (kteří mají
mít informační roli). Nicméně návrh vzbudil vlnu nervozity a spekulací o
tom, do jaké míry může být zneužit k umlčení nepohodlných novinářů.
Jeho dvojsečný smysl je třeba vidět v souvislosti s oficiálními obavami z
vnějšího vměšování ze strany současné ruské vlády. A nejnověji také
v této souvislosti lze vidět nervózní reakci na schůzku komunistického
lídra Gennadije Zjuganova s americkým ambasadorem v Moskvě 9. března, kterou
Zjuganov vysvětloval pod tlakem Jednotného Ruska běžnou rutinou. Měly se
prý rutinně diskutovat komunistické perspektivy na nadcházející volby…

Návrat smíšeného systému

Už v roce 2014 došlo k další zásadní změně volební procedury. Do
ruského politického systému se vrátil smíšený systém, ve kterém je
část poslanců Dumy (225 poslanců) volená z kandidátních seznamů
politických stran a další část (225 poslanců) potom na základě voleb
jednomandátních okrsků. Obrazně jde o kombinaci systému, který v ČR
známe ze senátních voleb a na druhé straně z klasických sněmovních voleb.
V souvislosti s tím, že tento systém byl zrušený v roce 2004 jako součást
konsolidačního po-beslanského balíčku, Kreml do určité míry s návratem
jednomandátních okrsků vykalkulovaně riskuje vznik méně „konsolidovanější“,
tj. snad nevyzpytatelnější Dumy než byl zvyklý mezi roky 2007 až 2016. Jde
ale o kalkulaci nejspíše proto, že rozdělení kandidatur v jednomandátních
okrscích by mohlo být v nejbližší budoucnosti otázkou dohody mezi
parlamentními stranami a snad i opozicí.

Nejednotná opozice a její šance

Parlamentní volby mohou být příležitostí opozice a také systémových
konkurentů (Spravedlivé Rusko, Liberálně-demokratická strana Ruska,
Komunistická strana Ruska) na to posílit svoje politické postavení.
Opoziční otázkou dne zůstávají dlouhodobé diskuze o tom, aby se ruská
tzv. nesystémová, tedy především různě (neo)liberální opozice
sjednotila. V zásadě dnes jde o tři politické subjekty – Jabloko, PARNAS a
jen částečně také Pravoe dělo, které se chce před nadcházejícími
volbami předefinovat na „stranu byznysu“. Příznačné je, že dnešní
režim nemá podobně jako v jiných post-transformačních zemích žádnou
vážnou levicovou konkurenci. Opoziční liberálové Dmitrij Gudkov a Vladimir
Ryžkov a krátce před nimi další osobnosti znovu apelovali na to, aby se
liberální, demokratická opozice sjednotila a šla do voleb společně jako
jedna volební fronta. Prozatím Jabloko a PARNAS společně kooperují, ale
další krok k volebnímu sjednocení těchto sil přes nejrůznější
deklarace chybí. Zdá se tak, že se PARNAS ruského expremiéra Michaila
Kasjanova prozatím rozhodl pro organizování vlastních primárek s akcentem
na regionální politiky a podmínka Jabloka vstoupit pod egidu jeho kandidátek
se mu zvláště nezamlouvá. Zakladatel Jabloka Grigorij Javlinskij, který
chce v roce 2018 kandidovat na prezidenta, už se nechal velmi konkrétně
slyšet, že sjednocení obou stran považuje za nemožné.

Klíčové je ovšem to, zda se těmto stranám podaří vystoupit ze
začarovaného kruhu a zaujmout ruské voliče, a jistě také i to, jak velkou
příležitost dostanou v rámci regulované volební soutěže. Pořád platí
slova ruského politologa Borise Kapustina o tom, že „represivní podstata“
současného režimu a tradičně zakořeněné ruské nepřátelství vůči
liberalismu zůstávají pseudoargumenty, které nevysvětlují krach
liberálního Ruska jako projektu 90. let. „Pokud má být liberalismus v
Rusku znovuzrozen, musí pochopit politické příčiny svého úpadku“,
konstatoval už v roce 2008 s odkazem na kalamitu jelcinismu. Dodejme, že pokud
bude (neo)liberální opozice stavět svoji kampaň jenom na otázkách obrany
svobody, kvality demokracie a morální politice a nebude jasně definovat
sociální a ekonomické problémy a jejich řešení ve vztahu ke státu jako
ústřední ruské politické instituci, budou asi její volební šance dost
malé nehledě na vládní regulace volební soutěže. Soudě podle posledního
šetření nevládního Levada centra by liberálové měli velký problém
získat 5 % hlasů potřebných k zastoupení v parlamentu. Nejlepším testem
sociologických šetření jsou ale obvykle výsledky voleb…

(Zdroj: Centrální volební komise Ruské federace)
