Drtinová, Veselovský a Šídlo kázali studentům: Ten "alternativní pohled"
často znamená lež. Pak se posmívali Soukupovi, že mu jeho média ekonomicky
zkolabují

REPORTÁŽ Politici vždy zasahovali do médií, ale dnes je to ještě
sofistikovanější. Záleží na autocenzuře „hypotékových“ novinářů.
Politici ovládají mediální rady a obsazují ředitele podle pokynů
vítězné strany či koalice. Alternativní pohled na svět je v mnoha
případech akceptovaná lež. I to zaznělo na mediální konferenci, kterou
pod hlavičkou Nadace Konráda Adenauera uspořádali Spolek českých
právníků VŠEHRD a Mladí konzervativci v Plzni za přítomnosti několika
set vesměs studentů. Jako hosté zde vystoupili právník Aleš Rozehnal a
novináři Daniela Drtinová a Martin Veselovský z DVTV a komentátor Jindřich
Šídlo. Přítomní hosté s gustem „cupovali“ nového člena Rady ČTK
Petra Žantovského a pustili se do TV Barrandov a Jaromíra Soukupa, jehož
média jsou podle nich na začátku ekonomického kolapsu.

Mezi přítomnými v auditoriu nechyběla krajská radní za ODS Marcela
Krejsová a mezi mládím bylo vidět i několik bývalých novinářů z
regionu.

Autorská práva s problémy a v konfliktu

„Autorská práva v digitálním prostoru jsou v podstatě neexistentní,“
uvedl docent Rozehnal a zdůraznil, že technologický vývoj přinesl obrovské
výzvy autorskému právu, které na ně není schopné reagovat. „Vzpomeňme
si, co se strhlo, když byla projednávána mezinárodní smlouva AKTA, ač pro
ČR to neznamenalo v podstatě nic. Náš autorský zákon byl vyjmut a smlouva
byla spíše zaměřena na země typu Čína, kde jsou autorská práva
porušována. Stejně tak smlouva o pacifickém přátelství, kterou se
Spojené státy nebudou cítit vázány, se také věnuje autorskému právu.
Problém je, že copyrightové právo je založeno na teritorialitě, zatímco
digitální svět je založen na globálním prostředí. Copyrightové a
autorské právo je zastaralé a neodráží potřeby současného mediálního
světa. Ukazuje se, že ekonomická využitelnost autorských děl je do
určité míry iluze. Musíme najít nějakou cestu, jak rozdělit ta práva na
vlastníky copyrightu, tedy tvůrce obsahu a uživatele. Pokud to necháme, jak
to je, tak to možná vyřeší trh. Já jsem k tomu ale spíše skeptický.
Zatím to nevyřešil, a ani to nevypadá, že by byl schopen vyřešit,“
uvedl host.

Správa digitálních práv je podle něj uživatelsky nepřívětivá a
začíná se od ní ustupovat. „Autorské právo není nedotknutelným
souborem a je potřeba jej přizpůsobit technologiím, a nikoliv naopak…
Každé kliknutí je vlastně porušením autorského práva,“ konstatoval
právník a na adresu sociálních sítí, kde si může každý, jak chce,
stanovit datum narození při svém prvním přihlášení, pronesl, že „...
na Facebooku existují miliony uživatelů, kteří jsou mladší než deset let.
Zveřejňují tam obsah, který je závadný a oni ještě nejsou mentálně
schopni si jeho závadnost uvědomit.“

Tlak a ochota mu čelit

Poté Daniela Drtinová přečetla svůj příspěvek. Mimo jiné uvedla, že
dlouhodobé vztahy mezi novináři a politiky se nyní bohužel dostaly do
jiného světla, nebo spíše do tmy po dosud neobjasněné vraždě
slovenského novináře Jána Kuciaka. „Politické tlaky na novináře tady
byly vždy. Jako novinářka působím v naší zemi, o níž kdysi BBC
natočila dokument s příznačným názvem Království zapomnění, už celé
čtvrtstoletí. Odvažuji se tvrdit, že novináři dnes nečelí většímu
tlaku než dříve. V čem je rozdíl, je ochota a síla tomuto tlaku čelit. V
České televizi, kde jsem roky působila jako politická zpravodajka a
moderátorka, se nějaká forma politického tlaku objevovala každých pět let.
Vždy tak rok po nástupu nové politické garnitury po volbách. V ČR volí
ředitele České televize poslanci, a to jimi navolenou Radu ČT. Tuto radu
ovládají skrze generálního ředitele. Neexistuje, aby se do čela ČT dostal
někdo, koho neposvětily nejsilnější politická strana nebo povolební
koalice. Generálním ředitelům České televize mnohdy nezbývá, než
docházet do Poslanecké sněmovny v mírně řečeno shrbené postavě,“
uvedla Drtinová a pokračovala:

„Když jsem moderovala politické diskuse, tehdejší a též současný
generální ředitel se přišel zeptat politiků do Poslanecké sněmovny, zda
jim vyhovuje konfrontační styl vedení rozhovoru s nimi. Toto bylo vždy a
zažili jsme to mnohokrát. Největšího rozměru dosáhl tlak na Českou
televizi v roce 2000, kdy televizní zaměstnanci reagovali na neúměrný
zásah do nezávislosti veřejnoprávní televize stávkou,“ vzpomínala.

Co je a co není (ne)přirozené

„Politické tlaky na média jsou podle mne zcela přirozenou součástí
fungování a vyvažování, kdy nepsanou čtvrtou velmocí jsou právě média.
Původně strážci demokracie, takového trochu zprofanovaného dvousloví
hlídacího psa. Problém nastává ve chvíli, kdy se ze psa stává poddajný
psík, ratlík. V podobě ředitele, který se před politiky skloní, nebo
novináře svázaného pouty dluhů a hypoték a z toho vyvěrajícím strachem
či autocenzurou. Situace došla v Česku tak daleko, že se dnes pro tento
termín ustálil pojem hypotékoví novináři. Novináři zasažení kvůli
svým dluhům autocenzurou. Právě tu vnímám v dnešní době jako
obzvláště zákeřnou a nebezpečnou, protože palivem, které ji živí,
není primárně tlak ze strany politika, ředitele nebo majitele média, pro
které novinář pracuje, ale je to osobní strach, pod jehož tlakem novinář
zcenzuruje sám sebe, aniž k tomu nátlak jiného aktéra je vůbec potřeba.
Co kdybych se náhodou svým textem, který vyjde zítra, nebo svým rozhovorem
s politikem někomu znelíbil a přišel o možnost splácet hypotéku, kterou
jsem si teprve nedávno pořídil a tolik let je přede mnou. Formy tlaku,
kterému jsou novináři vystaveni, jsou dnes mnohem sofistikovanější než
dříve,“ pokračovala Drtinová na konferenci v Plzni:

„Ať je to již všudypřítomná autocenzura, nový fenomén, pokud jde o
obří plochu jejího rozsahu, anebo poměrně dost propracované systémy
vnitřní kontroly, které jsou v některých médiích nastaveny, tak aby se
zkrátka některá témata k divákovi vůbec nedostala. Nevím, jak to funguje
v tištěných médiích, která vlastní politici, nepracovala jsem v nich, ale
v ČT, když se některé téma nebo host neměli objevit v hlavní relaci, tak
se zkrátka vůbec neobjevil ve vysílacím plánu. V ČT už pár let nepracuji,
a zda tam dochází k nějakým formám nepřípustného ovlivňování
zpravodajského obsahu, samozřejmě nevím. Vypozorovala jsem, že se médium
může zcela náhle a nečekaně stát bojovníkem za svobodu a demokracie,
když se to hodí. Respektive když nastoupí ‚nepřátelská politická
garnitura k moci‘. A to je právě kámen úrazu, ke kterému se nyní
dostáváme.“

Jediný způsob, kterým se dá politickému tlaku podle Daniely Drtinové
čelit, jsou kontinuita, stabilita, nepoddajnost média ve všech časech,
předvídatelnost, neohýbání se před někým a nikdy, vnitřní integrita,
přesně ta, kterou potom novináři zkoumají v rozhovorech a vyžadují od
politiků. Jakmile se jednou médium ohne, zůstane dlouhý čas ohnuto a
narovnává se velmi těžce a trvá to příliš dlouho. „Má zkušenost je
taková, že pokud politik ví, že se neshrbíte nikdy před nikým, po čase
už to ani. nezkusí… To je síla, na které stavějí západní média,
například BBC, kdy v podstatě zůstává médium vnitřně neporušené a má
pak dost vnitřní síly, o kterou se může ve zlých časech opřít,“
uvedla novinářka z DVTV.

„V poslední televizní krizi, když skupina novinářů zdokumentovala hned
několik nepřípustných zásahů do obsahu veřejnoprávního zpravodajského
vysílání, jsem se mnohokrát ptala novinářů, svých někdejších kolegů,
z čeho mají tak paralyzující strach. Nežijeme v Rusku, nepohodlní
novináři neumírají, i když bohužel se toto podle všeho mění. Ale stále
nejsou zavíráni třeba do blázinců. Přesto strach některých v Česku
přesahuje únosnou míru, a bortí tak základy této profese a vnitřní
integritu těch, kteří je mají nést.“ Dnes podle ní informace
procházejí obrovskou vnitřní krizí.

Veselovský k tomu uvedl několik poznámek: „Tlak na novináře není jiný,
ale podle mne se proměnila jeho kvalita. Jedna část politiků, a dokonce
politických stran, trpělivě ignoruje část novinářské obce, která jim
jde po krku. To jsem předtím za celou dobu nezažil, aby celá jedna
politická strana, která je ve Sněmovně, ignorovala jednu část
novinářské obce. Tomu se poměrně obtížně čelí. My pak třeba dost
obtížně můžeme našim divákům přinést informace, které se té
konkrétní politické strany, například SPD či hnutí ANO, týkají.“

K fake news pak řekl: „… vůbec nepochybuji o tom, že právo pokulhává,
pokud se týká specifikace a jeho rozpoznávání. Pro mě je extrémní
komplikace v tom, kde leží hranice, co je a není fake news, co je jenom
alternativní pohled. Na druhou stranu si nedokážu představit hranici, kde je
či není už něco, čemu říkáme fake news. Pak je tu ještě jeden
potenciálně nebezpečný moment. Jako problém vidím to, že jsou
akceptovány někým, kdo nedávno patřil do meinstreamu. Poslanci, členové
vlády, zástupci veřejnoprávních médií najednou říkají, že tato oblast,
o které si možná ostatní říkají, že je nebezpečná demokracii v ČR, je
vlastně akceptovatelná. Mluvím konkrétně o členu Rady Českého rozhlasu,
kde byl již v roce 2013 zvolen člověk, který je absolutně pro veškeré
fake news a Aeronety, pro něj je to relevantní médium a teď nedávno byl
zvolen do Rady ČTK. Pan Petr Žantovský, který říká na jedné straně o
chemtrains a na druhé straně zprávy meinstreamového média tak, že někde
mezi tím je pravda. To úsloví, že pravda je někde uprostřed, je pro mne
fascinující. Když to říkají lidé, kteří mají kontrolovat
veřejnoprávní média. A to by se dalo ještě nějak přežít, ale když
vidím generálního ředitele Českého rozhlasu, jak se zúčastňuje něčeho,
co je Krameriova cena, a říká – je potřeba přivádět do
veřejnoprávního rozhlasu více alternativních pohledů na věc,“ uvedl
Veselovský.

„Alternativní pohled na věc je v mnoha případech akceptovaná lež. Tak
pro mne to dostává jinou kvalitu. A přiznám se, že právo je zatím
bezbranné vůči fake news, tak novináři jsou také bezbranní. Jak se k tomu
postavit, co s tím dělat? Mnoho webů, které se pohybují přesně na hraně,
s tím se velice obtížně pracuje. Poslední volby, ať již prezidentské
nebo do Poslanecké sněmovny, pro mne ukázaly, že fakta téměř nic
neznamenají. Skončila síla politických programů, již před komunálními
volbami už tehdy hnutí ANO v Praze jasně vyhrálo bez programu a bylo to
jasně deklarováno v několika rozhovorech. A přesto to voličům bylo jedno,“
posteskl si novinář z DVTV. Volby do Poslanecké sněmovny byly podle něj
postaveny daleko více na dojmech než na programech. „Jako novináři se mi s
tím extrémně těžko pracuje.“

V úterý to vypukne(?)

Poté varoval: „V úterý 27. března zasedá volební výbor Poslanecké
sněmovny Parlamentu ČR a na tom má být hlasování o výročních zprávách
veřejnoprávních médií. Za mě je to jedna z nejnebezpečnějších věcí
pro veřejnoprávní média. Stačí dvojí neschválení výročních zpráv,
za rok 2016 účelově neschválené stále leží ve Sněmovně, a po druhém
neschválení je odvolána rada veřejnoprávního média, na kterou je vázán
generální ředitel. To pro mne symbolizuje jiný, o něco sofistikovanější
útok na veřejnoprávní média, než jsme byli svědky třeba v roce 2000.“
Jindřich Šídlo se na začátku přiznal za smíchu přítomných, že má
hypotéku. „Řada věcí se stala. v důsledku velké ekonomické slabosti a
klesajícího výkonu vydavatelských domů… Teď mají média trochu
štěstí, protože prožíváme trochu prosperity, ale přijde další vlna
ekonomického cyklu, která nás nutně asi vrátí do ekonomického poklesu, a
doufejme, že ne tak dramatického,“ uvedl Šídlo a dodal, že se média
tradičně přeceňují. A to nejen před volbami.

Poté pohovořil o sociální síti, které se stal nedobrovolným účastníkem:
„… sociální síť nevyžádaných e-mailů. Ratiborský, Dvořák, Dražan,
to jsou adresy, odkud to chodí. To je úplně absurdní. Teď se o tom začalo
více mluvit, je to věc naprosto neprozkoumaná, neregulovatelná,“ posteskl
si Šídlo a upozornil na „… fascinující osobnost docenta Žantovského.
„Teď se to otáčí. Jako by se to, co kdysi bylo mainstreamem, stávalo
alternativou. Všimněte si, s kým komunikuje prezident republiky. Je to jeho
právo, chápu to, ale to by se před deseti lety nestalo,“ konstatoval
komentátor a dodal, že podle výzkumů 41 procent amerických voličů v roce
2016 bralo své zprávy na základě Facebooku. „Nakolik je to neskutečná
bažina, se jistě ještě dozvíme,“ dodal.

Jako první otázka v diskusi byla od mladíka k bulváru: „Je souvislost fake
news s bulvárem, je to vyšší evoluční stupeň bulváru?“ „Říká se,
že ne, ale já bych řekl, že jo,“ konstatoval stručně Veselovský.

Šídlo na to: „Bulvár je k tomu náchylnější. Ale podstatou bulváru
není záměrné vypouštění nepravdivých zpráv. Oni k tomu dospějí svou
touhou po senzaci, ale není to továrna na falešné zprávy!“ „Když
bulvár vstoupil do soukromých vod veřejného života, šel do vrstev, do
kterých by seriózní meinstreamová média nešla. Ale mohlo to mít očistný
charakter, protože je veřejný zájem psát o některých veřejně známých
lidech, vidět, jak fungují v soukromém životě. Fake news jsou spíše
vedeny z roviny propagandy,“ odpověděla Drtinová. A právník Aleš
Rozehnal za sebe řekl, že jde o něco zcela jiného.

„Využívají podobné prostředky a sdělování. Fake news jsou šířeny
proto, aby zmátly a oklamaly čtenáře či diváky za nějakým účelem, o
kterém ani nevíme. Prostě udělat z lidí hlupáky, aby se nechali vést tou
falešnou zprávou. Bulvár možná něco přehání, možná jde za hranice
soukromí, ale není primárně určen k tomu, aby lhal. Čtenářů bulváru je
relativně velké množství, ale čtenářů a propagátorů fake news snad
proboha není tolik. Ti, kteří se dostali do funkcí, nejsou všichni, jako je
pan Žantovský,“ doufá.

Proti Soukupovi, aneb Zmar Barrandova

„Existuje jedna televize, která fake news ve svém pořadu publikuje,“
zaznělo ze sálu. A jistá dívenka na to vykřikla: „Barrandov!“ „Daří
se jí a rada s tím nic nedělá… Co se děje z úst pana Soukupa,“
dokončil za smíchu lidí dotaz mladý tazatel z auditoria. Rozehnal uvedl, že
„... rada zahájila několik správních řízení, která by mohla vést až
k odnětí licence, což samozřejmě nepovede, protože on má relativně
silné politické zázemí. Kdyby si toto před 15, 18 lety dovolila jiná
soukromá televize, tak by o licenci přišla. Ale zároveň si nemyslím, že
by to byly fake news. Jsou to neobjektivní, nevyvážené zprávy. Mimochodem,
tak jak je tam veden útok proti České televizi, tak nevím, zda věci
prospěje, protože vyloučí jakoukoliv debatu, byť smysluplnou, o nějakých
negativních jevech, které se tam určitě projevují. To, jak ČT tají
některé smlouvy, je trestuhodné,“ uvedl právník a vrátil se k Barrandovu:

„Jakým způsobem je to prezentováno, jaká míra nepravd a polopravd je tam
přidána, bude znamenat, že ta debata bude na nějakou dobu vyloučena. Je to
neobjektivní, nevyvážené, ale stupně fake news to podle mne ještě
nedosahuje…“

„Deformuje to novinářské prostředí. Nevím, kolik lidí se na TV
Barrandov dívá,“ uvedla za smíchu přítomných Drtinová, „… sedm
procent… Já jsem to viděla tak jednou. Politici, kteří tam chodí, kteří
používají toto médium jako hlásnou troubu svých názorů, kteří nejsou
konfrontováni, pak samozřejmě nemají potřebu chodit jinam. To deformuje
mediální prostředí,“ vysvětlovala.

Veselovský přítomným vysvětlil, že „... pan Soukup je vlastníkem
největší mediální agentury v Česku… To je jistě shoda okolností,“
usmál se a pokračoval: „Proto tam chodí ti, kteří za jiných okolností
by si to rozmysleli. Tak se pak rozmýšlejí, jestli mají chodit do Máte
slovo a nechat na sebe hulákat z deseti centimetrů, nebo posouvat fotky na
nástěnce,“ uvedl za opakovaného smíchu přítomných Martin Veselovský.

Šídlo pak řekl: „Já o tom člověku nechci debatovat. Ve Spojených
státech takto začala před dvaceti lety stanice Fox News, pro chudé,“
přerušil jej smích přítomných. „Problém veřejnoprávních médií, za
co se má platit, co má dělat, je všude ve světě. To je legitimní debata,
kterou tímto o několik let odsuneme. Pohladit někoho, někoho seřezat –
tak je to nastavené,“ vysvětloval.

Veselovský pak uvedl konkrétní příklad: „Mě zajímalo, jak pan poslanec
Kolovratník, který oslovil pana Žantovského, aby byl zvolen do Rady ČTK,
proč vybral jeho. On o něm říkal, že je význačný mediální odborník,
že přinese čerstvý vítr a pomůže s digitalizací fotoarchivu. Což bylo
trochu překvapující… Pak jsme natočili s Petrem Žantovským rozhovor, kde
proběhly všechny ty úvahy o chemtrains, o legitimních úvahách člověka,
který se stará o činnost ČTK, a já jsem ten odkaz panu poslanci poslal a
napsal jsem mu nějakou stopáž, když se na to nechce dívat. Od té doby jsem
už s panem poslancem nemluvil, a tak trochu předpokládám, že mluvit nebudu
a asi jej neuvidím. Pro mne to je smutný případ, protože Martin
Kolovratník je šéf jednoho z veřejnoprávních rozhlasů…“ „Pardubice!“
zaznělo ze sálu a novinář z DVTV pokračoval: „… a on by měl mít v
krvi veřejnou službu a tady jsem byl svědkem čistě autoritárního kroku a
vlastně nevím, kvůli čemu tam ten pán (Žantovský – pozn. autora) bude,
a to mě děsí.“

„Podívejme se na hospodářské výsledky TV Barrandov,“ pustil se do
ekonomické situace diskutované televize Šídlo. „Každý rok je tam ztráta
ve výši několika desítek milionů, je tam kumulovaná ztráta, myslím, 400
milionů. Stejně tak ta časopisecká část má obrovitánskou ztrátu a je
vidět, že ta dřívější dotace z mediální agentury také přestává,
protože i když obrat je úctyhodný, tak ty zisky rok od roku klesají. CMC se
očividně také dostala do nějakých problémů, takže si bude chtít tu
svoji investici, kterou tam dali a která je podle účetní uzávěrky 250
milionů, vytáhnout. Takže dlouhodobě je toto médium neživotaschopné,“
triumfoval Šídlo.

Důchodce, bývalý dlouholetý rozhlasák Jiří Blažek, připomněl v
pokračování diskuse, že „... šéfové určují, jaké médium bude. V
okamžiku, kdy nemá úroveň a inteligenci. Byl kdysi jeden článek, že
třetina národa jsou pitomci. Já tady vidím zbylé dvě třetiny. Vše
souvisí s úrovní publika,“ věří. Drtinová mu odpověděla, že to
záleží i na úrovni novinářů. „Události a komentáře nečelily dříve
žádnému tlaku, protože tým byl kompaktní. Tam docházelo k
nepřípustnému ovlivňování v jiných pořadech, kde tým byl
rozptýlenější, kde byli mladší novináři.“

Dnes v médiích dochází k jevu, kdy starší novináři jsou odsouváni z
pozic, protože ti mladší jsou lépe manipulovatelní.“ Následovalo
několik poznámek muže středních let: „Fake news mi na Facebooku chodí
zprava i zleva. Podle mne jde o to, že šíříme neověřené informace.“
„Fake news přicházejí ze všech stran…,“ potvrdil právník Rozehnal. A
Veselovský na to: „Když vezmeme pana poslance Klause, tak on je podle mne
klasický šiřitel fake news z druhé strany. Protože z Facebooku konstruuje
některé věci. Dříve se tomu říkal spin, dnes se tomu říká fake news,“
dodal. Tím skončila oficiální část akce a pro všechny přítomné byl
připraven raut.
