Miroslav Polreich: Lhali jste, ČT i politici. Jména známe. A čekáte, že
teď se pojede dál? Trump není vzpoura bílého muže, ale člověka

Jak se změní svět po nástupu Donalda Trumpa do Bílého domu? Řadu otázek,
které od jeho zvolení řeší nejrůznější experti, pro ParlamentníListy.cz
rozebírá jeden z nejpovolanějších expertů u nás, dlouholetý
zpravodajský důstojník, diplomat a bezpečnostní analytik Miroslav Polreich.
Pozastavuje se nejen nad situací v USA, zásadní prý je i dění u nás, kdy
nám řada médií lhala a manipulovala ve prospěch Clintonové.

Uplynul přesně týden od vyhlášení výsledků prezidentských voleb ve
Spojených státech. Vy jste tam léta působil jako zpravodajský důstojník…

Než se soustředím na vaše relevantní otázky, které nakonec jsou
předmětem mnohého současného uvažování expertů a komentátorů „po
bitvě“, chtěl bych upozornit na fakt, že jak se uvádí, 90 procent všech
předpovědí favorizovalo paní Clinton. To nebyl výsledek analýzy ani
věcného rozboru, ale politické tendence. Chcete-li manipulace. Co s tím.
Převléknou se kabáty jako v případě vítězství pana Clintona –
kterého naši neocons, kteří byli proti demokratům, označili pomocí BIS
dokonce za agenta KGB, školeného v Praze –, či Obamy, a budeme spokojeni
dál? Na jedné straně ať si tento problém řeší Amerika, ale i my jsme
byli předmětem manipulace, a to vedené tím nejsprostším způsobem.
Vynechávám naši kavárnu či stoupence neocons, ale co naši politici,
komentátoři a hlavně zaměření veřejnoprávní TV. Víme přesně, o kom
mluvím a není je třeba jmenovat. To se jen tak zase přejde? A lidem se bude
lhát dál? Uvedu jen jeden a velmi závažný příklad, o kterém se kupodivu
vůbec nepíše.

Náš přední státní představitel (třetí v řadě) pan Hamáček hrubým,
spíš sprostým způsobem napadal kandidáta Trumpa s ohlasem dokonce v
anglickém tisku. Neomluvil se. Nerezignoval, což by v jeho pozici měl. Není
soukromou osobou. Ale okamžitě znovu zaútočil, tentokráte na prezidenta
Zemana, snad hlavně proto, že byl jedním z mála, kdo přišel k jinému
závěru, a to, že bude vítězem Trump a jeho volbu nyní přivítal.
Hamáček, pokud by byl alespoň trochu gramotný, tak by se omluvil a Zemanovu
úvahu by veřejně ocenil. Nestalo se tak. Naopak, mediálně se uvedl, že
Zeman by se měl omluvit americkému velvyslanci, protože ho neviděl 28.
října na Hradě a také to veřejně uvedl. A pan velvyslanec tam ve
skutečnosti byl. Našli se o tom dokonce fotky, jak se někde v davu krčí.
Dle diplomatického protokolu a vzhledem k závažnosti události, tam vlastně
nebyl. Jinak by jako velvyslanec přední a spřátelené mocnosti musel
přijít k panu prezidentovi a blahopřát, jak je zvykem a jak jiní to také
tak udělali. On však neuznal za vhodné zdůraznit hodnotu našeho svátku.
Jak je vidět, tento velvyslanec není na svém místě. Ale o něj nám nejde.
To jistě nová americká administrativa snadno vyřeší. Pan Hamáček se
připojil s nadšením k častým a nekonečným relacím tisku a televizi,
označujícím prezidenta za lháře s povinností se americkému velvyslanci (skrytému
v davu) omluvit. Takže kampaň proti prezidentu jede dál. Nebylo by načase
projednat celou věc ve vládě, či alespoň v sociální demokracii, když to
tak aktivně rozviřuje, a tuto tendenci zastavit?

Tím jsem se dostal k podstatě věci. Naše média včetně různých
analytiků projevila absolutní neprofesionalitu. Je to dobrý a oprávněný
důvod, aby si hledali vhodnější práci. Je tu i jiná šance – zalézt do
kanálu. Jen pár dnů po volbách média a veřejnoprávní TV nám však v
dlouhých diskusích a rozumování představují ty stejné nekvalifikované
tváře. Já jsem, jak je vidět mylně, předpokládal, že politické či
programové vedení již dávno odstoupilo. Nebudu jmenovat ty komentátory z
tisku i TV. Všichni je známe. Je to ostuda a svědectví manipulace a krize
naší demokracie a svobody tisku. Přemýšlejme, dnes dosud jinou šanci
nemáme.

Ne všichni však propagovali vítězství Clintonové. Byl jsem v panelu na
předvolební besedě v Evropském domě EU v Jungmannově ulici v Praze. I zde
byl proveden rozbor prezidentských kandidátů na základě faktů. U Trumpa
hlavně se zaměřením na rozbor stanovisek jeho poradců. Přítomná
studentka (Filipa – příslovečné jméno) poté iniciativně zorganizovala
tajnou volbu všech přítomných. Zde je výsledek: 2 pro Clintovou, 1 se
neúčastnil, a všichni ostatní v sále na základě politického rozboru
hlasovali pro Trumpa. Co s tím, páni analytici? Hlavně nepřipusťte mezi
sebe kvalifikované lidi. Dosud se jim to, pane premiére, daří.

Donald Trump, k překvapení mnohých, vyhrál. Co od něho lze po nástupu do
úřadu očekávat? Bude skutečně tak razantní, jak sliboval v kampani? A v
čem se jeho způsob výkonu funkce bude nejmarkantněji lišit od toho, kdyby
vyhrála Hillary Clintonová?

Co očekávat? Samozřejmě neočekávané. Protože naše česká společnost
je nastavena dosti servilním způsobem vůči té komplikované Americe, která
vyžaduje urychlené řešení. Mým osobním zadáním nyní je obhajovat
Ameriku. Tu moji, jak jsem ji poznal v šedesátých letech a později v letech
devadesátých, kdy hledala cestu ke spolupráci a pomohla likvidovat
bipolární svět. Ne aby se stal unipolárním pod vedením USA, ale
globalizovaným pod vědomím globální odpovědnosti. Zde je opět nová
šance i naděje. Nebude to snadné, ale jsou cesty, jak i my k tomu můžeme
přispět. Zeman jistě, ale možná i Zaorálek, mají dobře nakročeno.
Nebude to snadné. Na své straně mají mezinárodní právo, ale i závazky
včetně Washingtonské smlouvy NATO. Doporučuji přečíst Chartu NATO, kterou
jsme vydali. Nakonec i generál Petr Pavel, jak jsem si ověřil, má kapacitu
proniknout do podstaty poslání a smyslu NATO a to ne ocitovat jediný náš
závazek z článku 1, ale plnit ho.

Kdyby vyhrála Hillary? Promiňte, nevyhrála. Nemusím odpovídat, je to přeci
jenom žena a vyžaduje respekt. Jen snad, že minulost nebývá vždy dobrým
doporučením pro novou cestu.

Někteří prezentují Donalda Trumpa jako „poslední vzpouru bílého muže“,
či poslední tón „klasické“ politiky dvacátého století. Lze to tímto
způsobem popsat? Co jeho úspěchu nejvíce pomohlo?

Trump není vzpoura „bílého muže“ – je to vzpoura muže. Nebo raději
– je to vzpoura člověka, a to je nesnadné poslání. Vzpomeňme na
Dostojevského. Vždyť jeho celoživotním posláním bylo „hledat člověka
v člověku“. Tím jsem se vrátil dokonce před dvacáté století.

Co Trumpovi nejvíce pomohlo? Chcete opět klasika, ale toho nebudu jmenovat.
Americká, ale i naše, společnost je těhotná a nutně vyžaduje změnu.
Není to snadná cesta a to zvláště, když má přijít z prostředí
republikánské strany. Ale jiné východisko není, protože před námi stojí
problémy společenské, bezpečnostní, a dokonce existenční, abych to
zjednodušil, a ty nejsou řešitelné jedinou mocností. K tomu Trump
potřebuje Rusko, Čínu a čistou hlavu, a – jak doufá Zbigniew Brzezinski
– alespoň být v týmu. Jinou šanci nemá.

V moderní historii se občas stávalo, že politici, kteří uspěli v USA
následně „strhli“ řadu světových politiků, kteří se jimi inspirovali.
V osmdesátých letech Ronald Reagan, o dekádu později Bill Clinton…
Zažijeme podle vás něco podobného nyní s Donaldem Trumpem? V čem
konkrétně by byla či naopak nebyla taková inspirace přínosná?

Myslím, že máte pravdu. Proto americké volby se stejně tak týkají nás a
nemůžeme být pasivní, ale spoluúčastni na formování nového
směřování společnosti jako takové. Prozatím se nám to moc nepovedlo.
Snad směr, který ukazovalo Pražské jaro, ale aktivity jednoznačně
zaměřené proti Americe v devadesátých letech, do kterých byl vmanévrován
„hochy“ kolem Hradu i Václav Havel („Američané jsou zrádci –
nechtějí nás do NATO“) vstoupí nejenom do naší historie jako výkřik
neodpovědnosti. Stál ale i mnoho obětí a včetně amerických.

Naše „nezávislá“ diplomacie byla velice aktivní v šedesátých letech a
přispěla k řešení několika krizových situací, aby se na druhé straně
vinou nízké inteligence a odpovědnosti v letech devadesátých trestuhodně
podepsala na mezinárodním dění.

Michael Žantovský ještě před sečtením výsledků na svém Twitteru napsal,
že „svět, který jsme znali, skončil“. Je to jenom rétorika poražených,
nebo můžeme být skutečně na prahu zásadní proměny světa? A co se vůbec
dá od Trumpa očekávat ve světové politice?

Nechci hodnotit motiv Žantovského, ale snad cítí či uvědomuje si, zcela
správně, že svět se mění. Není asi sám a tito dřívější „hoši“
Hradu jsou sami na rozcestí. Je na nás i jim pomoci hledat cestu a nenechat je
se vrátit do sfér nenávisti a hledání nepřítele jen proto, že necítí
po porážce dostatek síly nalézt cestu k novému směřování.

Trump ve světové politice? To se brzy dozvíme po prvém setkání velkých.
Bohudík v dobrém slova smyslu nemá ani on ani jiní moc na výběr.
Očekávání však by mělo být jen pozitivní.

Od odpůrců Trumpa můžeme slyšet, že bude oslabovat NATO, že se
soustředí hlavně na vnitropolitické věci, Evropa zůstane sama a těžko
bude čelit ruským hrozbám. Mají tyto obavy reálný základ? Měli bychom se
začít obávat toho, že dojde k oslabení NATO?

Je velmi překvapivé, že jediný výstup našich komentátorů je závěr, že
USA – pokud nebudou podporovat NATO a tím oslabí bezpečnost jejich členů
– je veden k tomu, že musíme začít zbrojit, alespoň na ta příslovečná
2 %. Nu, do roku 2025 jen do 1,4 %, ale do 2030 k danému cíli. Nikoho
nenapadlo, že výdaje na zbrojení se určují a stanoví stavem
bezpečnostního prostředí a celkové situace. Pokud bychom se řídili
zásadami Washingtonské smlouvy, tak by naopak závěry a výstupy mohly mít
zcela opačný trend. A ten by se naopak měl odvíjet od nové politiky
spolupráce. Copak to je k nepochopení? Takže nejde o oslabení NATO, ale
pracovat pro vytvoření podmínek pro reálný bezpečný svět. Vždyť dle
Kissingera, a dnes i Brzezinského, NATO je organizace bezpečnostní, a ne
minulé bipolární doby „jak by si postkomunistické státy, dnes členové
NATO, přály“. Tito staří pánové (93 a 88), by mohli být zdrojem
poučení.

O Trumpovi jeho odpůrci říkali, že přenechá Evropu vlivu Ruska.
Důležitý bude rovněž jeho postoj k Číně. Jaké proměny vztahů těchto
tří supervelmocí můžeme očekávat? Domluví se mezi sebou a Evropa bude v
podílu na rozhodování mimo hru?

Ruské hrozby či raději „agresivní Rusko“ se snadno vysvětlí i bez
ruské propagandy. Stačí se podívat, jak se rozpadala tato poslední
koloniální říše. Žádné statisíce mrtvých jako v Alžíru, milióny ve
Vietnamu a potoky krve anglickým přičiněním. Je nutno opakovat Jelcinovo
„vezměte si tolik moci, co unesete“ a buďme přáteli?

Pozor, nezapomeňme na „anexi“ Krymu. Stačilo by se snad odvolat opět na
toho Zemana: „Krym byl ruský, je ruský a bude ruský.“ Někomu se to
nepozdává, třeba těm dřívějším kolonizátorům z EU, snad proto, že
Krym byl odejmut od Ruska rozhodnutím komunistické strany a to je stále síla
a autorita, přes jejíž rozhodnutí „nejede vlak“ (neplatí to dobré
lidovecké, co bylo ukradeno musí být vráceno). Anebo raději, jak se už i
stává, vzpomenout si, že opravdu byly doby před Kateřínou, kdy Krym
patřil k Řecku, Osmanům, Tatarům a komu ještě. Pozor, těmto mudrcům
však již nejde o Krym. Oni vidí Aljašku, Texas a Kalifornii. Prostě svět
se musí „rozesr…t“ a pak jsou doma. Pozor na ně. Myslím, že jsem se
vyjádřil dost jasně.

Jak se podle vás bude Donald Trump stavět ke krizím, které zdědí po
prezidentu Obamovi? Co na základě jeho dosavadních výroků čekat ve vztahu
k Sýrii a Ukrajině? Objevují se analýzy, že ho bude zajímat především
domácí politika a ke všemu se bude stavět coby obchodník a spočítá si,
že Ukrajina nic USA nepřináší…

Jedná se o vážné krizové oblasti. Ukrajina, ta dnešní, vznikla na Majdanu
pod fašistickými černorudými vlajkami, symboly vraždění za II. světové
války. Ukrajinské tam byly asi dvě. Ano je to velký problém, ale předně
ukrajinský, ale i ruský, protože je to velmi nejisté zázemí v jejich
bezprostředním sousedství. Zde je nutno respektovat určitý ruský zájem.
Vzpomeňme na americký přístup ke karibské krizi a ruské raketové
základně na Kubě. Myslím, že Američané to jsou proto schopni pochopit. A
povedou i nás k uklidnění a zbytečnosti bránit letecky Pobaltí. Tam však
máme i my skutečné problémy ve stále fungujících SS divizí z doby
fašistického Německa, které tam chráníme.

Myslím ale, že nyní nebrání nic tomu, aby tento problém byl chápan
nadále USA i RF souladně.

Jak se podle vás budou se situací vyrovnávat české a světové elity,
které do poslední chvíle před Donaldem Trumpem varovaly?

To je jejich problém. Já jsem je nikdy za elity nepovažoval. Nestarám se.
Ony mají dostatek servility a přizpůsobivosti. Nemějme péči.

Na některých místech Spojenýc států se demonstruje, davy lidí vykřikují,
že Trump není jejich prezident, v Kalifornii dokonce hořely popelnice…
Přitom dříve to prý v USA chodilo jinak, lidé nakonec uznali prezidenta,
přestože ho nevolili. Nakolik může dojít k zahlazení příkopů
vykopaných kampaní? Je na místě srovnání, že to připomíná situaci
během i po české prezidentské kampani 2013?

Srovnání se opravdu nabízí. Ale hledejme i v tom pozitivní prvky. Vždyť
každá společnost je rozdělena ovšem dle jiných kategorií. Ta naše, v
Rakousku, Maďarsku, Anglii a jinde mají mnoho společného. Je ve stavu
odpovědnosti a inteligenci, která nás k ní vede. Ano je to problém náš, i
prezidentské kampaně a vidíme nesnadnost jejího doznívání.

Je vždy snadnější hledat nepřítele ba dokonce ho vytvářet, než se
rovnat s kvalifikovaným a schopným sousedem. Není to jen vnitropolitická
záležitost. Funguje to i v mezinárodních vztazích.

Premiér Bohuslav Sobotka uvedl, že Trump vsadil na agresivní populismus (nikoli
už pak v oficiálním blahopřání), jeho tajemník pro EU Tomáš Prouza byl
ještě ostřejší. Podle něho se nenávist a populismu stává účinným
programem i za oceánem. Co k tomu říci?

Má předcházející odpověď charakterizuje populismus trochu jinak, než
nám ho předsouvá pan Prouza. V novém pojetí se však jedná o práci,
která je v hledání nových vizí, trpělivosti a hlavně odpovědnosti k
sobě sama. Nehledejme náhradní termíny. Život sám určuje priority.

Největšími poraženými jsou dle mnohých analytiků americká média a
výzkumné agentury, které stále favorizovaly Clintonovou. Deník New York
Times týden před volbami zveřejnil údaj, že Clintonová má 84 procentní
šanci na vítězství, zatímto Trump jen 16 procent. Všechny tyto odhady se
brutálně pletly, američtí novináři ve většině otevřeně stranili
Clintonové. Přesto to dopadlo obráceně. Kde hledat příčiny toho všeho?

Vaše otázka na závěr je návratem k našemu problému. Jestli demokracie
znamená diskusi, tak naše mediální prostředí a nejenom u nás, nám
ukazuje, jak jsme od demokracie daleko a jak jsme neoperativní. Současná
metoda práce medií a jejich jednoznačná nepřátelská tendence je jakoby
nenarušitelná. Sám mám zkušenost s „nezávislým“ Právem. Psal jsem
tam pravidelně, tak jak rozumím a jsem znám. A slušným dopisem jsem byl
uzemněn a nahrazen. Protože oni nyní píší že „Putin dští síru a
nenávist“. A to opravdu nemohu. Příčiny jsem popsal. Je v
nekvalifikovanosti, nabádání k servilitě a odmítání a priori jiného
názoru.

Kde hledat řešení? Nejenom poukazovat na hrubé chyby, ale odhalovat i
pozadí úmyslu manipulace. Bohužel orgány k tomu ustavené i s popisem práce
nekonají. Prostě se bojí. Tak v našem českém politickém skansenu budeme
poslouchat mediální lži a sprosté nadávky nositelům oprávněných analys
a pozitivního směřování.

Bohužel i Ministerstvo vnitra ČR, které je dokonce i vrcholným orgánem
zpravodajské služby (?) dnes organizuje utajená zasedání ve svých
zařízeních s ukrajinskými aktivisty propagující blížící se nukleární
válku. Tyto jeho aktivity spolu v souznění s organizací „Evropské hodnoty“
však neprojdou. NO PASA RÁN.
