Šokující slova advokátky Kláry Samkové o dění v české justici.
Zmínila i Šlachtu, Ištvana a Bradáčovou

ROZHOVOR Advokátka Klára Samková patří k nejdrsnějším kritikům
současných poměrů v českých právnických profesích a přístupu elit ke
spravedlnosti vůbec. Poté, co byla šéfka Energetického regulačního
úřadu potrestána za své úřední rozhodnutí osmi a půl roky vězení,
začalo se vyšetřovat výbušné svědectví detektiva ÚOOZ po sebevraždě a
legislativní rada vlády podpořila nový sporný zákon o státním
zastupitelství, s ní ParlamentníListy.cz hovořily o dalších vyhlídkách
právního státu.

Předsedkyně Energetického regulačního úřadu Alena Vitásková byla v
týdnu odsouzena k osmi a půl rokům vězení za zneužití pravomoci úřední
osoby. Důvodem byla především spáchaná škoda, kterou obžaloba
spočítala na dvě miliardy korun. Jak se díváte na takovýto trest za
úřední činnost?

Když bychom se podívali obecněji na trestné činy úředních osob, tak ty
jsou v poslední době stíhané častěji a s patřičným mediálním efektem.
Jaký z toho jako právnička máte pocit?

Především se tu dost plete politická odpovědnost s trestněprávní.
Fatálním způsobem se to projevilo například při stíhání pražských
radních v kauze Opencard. Tam nastala taková situace, že v podstatě
neexistovalo dobré rozhodnutí, jenom se museli rozhodnout, co je menší zlo,
a co větší. Snad leda mohli odstoupit a přehrát to na někoho jiného.

Politici ani úředníci dnes nejsou chráněni před tím, aby nesli
zodpovědnost a před eventuálními chybami. Nemluvím o zneužívání
pravomocí, nebo o „malých domů“. Já mluvím o chybách při
rozhodování, kterých každý z nás dělá v pracovním i osobním životě
desítky.

Vnímáte větší tlak na orgány činné v trestním řízení, aby více
stíhaly veřejné činitele za chyby při úřední činnosti?

Já mám hlubokou nedůvěru v celý systém státního zastupitelství a jsem
přesvědčena, že tato soustava je nástroj politické zvůle.

V současnosti, nebo tomu tak bylo i dříve?

V současnosti je ten trend zcela zřejmý. Přitvrzuje se a s případným
novým zákonem o státním zastupitelství jsem z toho zcela zděšena.

Ano, zákon o státním zastupitelství již prošel legislativní radou a měl
by jít do vlády...

Já jej považuji za naprosto nedemokratický, ustavuje se v něm další moc ve
státě, takže jej považuji přímo za protiústavní.

Myslíte, že u současného Ústavního soudu bude možné se této
protiústavnosti dovolat?

To si netroufám říci. K současnému Ústavnímu soudu mám stejné výhrady
jako k celé soudní soustavě – provozuje výběrovou spravedlnost.

V zákoně o státním zastupitelství je asi nejdiskutovanějším pojmem „protikorupční
speciál“, úplně vyčleněný ze soustavy, který by si mohl stíhat
jakoukoliv korupci a k tomu jakékoliv činy s větší škodou, aniž by jej
kdokoliv kontroloval...

To je taková institucionalizovaná Vesecká.

Myslíte, že toto vyčlenění stíhání korupčních trestných činů může
k něčemu vést?

Podívejte se na Slovensko. Tam tento speciál zavedl ministr Lipšic již před
deseti lety. A významné výsledky tam rozhodně neshledávám.

Do vyšetřování ale nezasahují jen státní zástupci, ale i policisté.
Občas se mluví o propojení některých státních zástupců s některými
policisty, vnímáte to jako pravidelná účastnice trestních řízení také
tak?

Ano, vnímám, zcela jednoznačně. Jsem přesvědčena, že někteří
policisté vyrábějí státním zástupcům taková „drobná plus“ k
dalšímu postupu soustavou. Jedná se o mocenské pozice, které jsou ve
státním zastupitelství samozřejmě velmi významné.

Jedná se zejména o prominentní policejní útvary, nikoliv o policisty
zabývající se obecnou kriminalitou. Ti myslím skutečně „pomáhají a
chrání“ běžného občana. Ke zneužití dochází u těch tzv. „elitních“
útvarů. I já mám aktuálně na stole jeden případ naprosto frapantního
porušení práva v těchto sférách. Příznačné je, že to vůbec nikoho
nezajímá.

Bavíme se o orgánech činných v trestním řízení, ale měla jste někdy
pocit, že by toto propojení existovalo i na úroveň soudců?

Prosím vás, všichni ti lidé se samozřejmě navzájem znají. A zcela
evidentně tam existují „synergické zájmy“. Nechci se dotknout všech
soudců, ale jsou prostě případy, které jsou velmi podivné.

Existuje tu tedy, jak se někdy říká, „odsuzovací linka“ od sdělení
obvinění po rozsudek?

Ne od sdělení obvinění, už od zaměření se na získání podezření.
Když se sděluje obvinění, to už je to v plném proudu.

Asi nejdiskutovanější propojení je mezi šéfem policejního ÚOOZ Šlachtou
a s ním čile spolupracujícím olomouckým státním zástupcem Ištvanem. Jak
se díváte na případy, kdy státní zástupce, jako Ivo Ištvan v případu
Vidkun, řekne, že bez ohledu na policejní pravidla chce spolupracovat s ÚOOZ
a Robertem Šlachtou, protože nikomu jinému nevěří?

Především tu linku pana Šlachty nevidím až tak na pana Ištvana, jako
spíše na paní Bradáčovou, a to již léta. No a k tomu případu – buď
tu budeme mít nějaký systém, který právě tím, že je systém, bude
zaručovat aspoň základní nezávislost, a nebo si pojďme hrát na kamarády
a zapomeňme na takové věci jako je právo na spravedlivý proces nebo právo
na „svého soudce“ a „svého státního zástupce“, protože garance,
že budete předvídatelně přiřazen k soudci, ke kterému podle zákona
příslušíte, se podle mě vztahuje i na státní zastupitelství.

Myslíte, že v současnosti se takové věci dějí?

Ano, vím o konkrétních případech z praxe. Už od úrovně policejního
vyšetřování.

Z trochu jiného soudku – nedávno brněnský soudce, shodou okolností
stejný, který odsoudil Alenu Vitáskovou na osm a půl roku, odsoudil v první
instanci tzv. „vytlačování ze silnice“ jako šestinásobný pokus vraždy
a potrestal pachatele trestem patnáct a půl roku. Odvolací soud úplně
změnil právní kvalifikaci a za ublížení na zdraví, které se za „vytlačování“
obvykle dává, jej potrestal šesti a půl roky. Nechci tomu říkat „soudní
kutilství“, ale opravdu mi to tak trochu přijde, že si soudce vytvoří
nějakou konstrukci, na kterou pak všichni ohromeně zírají. To mi moc
nepřijde jako dodržení zásady předvídatelnosti práva.

To je totéž, jako například mačetový útok v Novém Boru, nebo známý
případ „žhářů z Vítkova“. Řadím do tohoto ranku třeba i odsouzení
skina Vlastimila Pechance za vraždu. Myslím si, že jsou to kauzy, kde
převážila společenská poptávka, či spíše to, o čem si ten státní
zástupce a soudce myslí, že je společenská poptávka, nad právem na
spravedlivý proces. Přitom podle mě je největší společenská poptávka
právě po spravedlnosti padni komu padni, jenže to ti soudci a státní
zástupci nereflektují.

Také se v poslední době hovoří o „verbálních trestných činech“,
spáchaných tím, že něco napíšete na Facebooku nebo zveřejníte jinak.
Ministr Pelikán ve svém slavném tweetu doporučoval stíhání přes paragraf...

Pan ministr Pelikán neví jednu věc. A to, že až osmdesát procent
komunikace je zprostředkováváno mimoverbálním příjmem. Řecí těla,
tónem hlasu, pomlkami v řeči, kontextem. A žádný z těchto aspektů
absolutně nemůže být vyjádřen, když komunikujete písemně. Osmdesát
procent komunikace. A pan ministr chce posuzovat jen ta samotná slova, těch
dvacet procent.

Já jsem od roku 2008 tři roky celkem pravidelně psala blog. A pod ním jsem
se čtenáři poměrně dost diskutovala. Vyučilo mě to v jedné věci – že
komunikace na sociálních sítích, probíhající písemně, je něco úplně
jiného, než vizuální komunikace přes televizi, nemluvě o osobním kontaktu.

A je podle vás trestní zákoník schopen tytu nuance dostatečně reflektovat?

Ne. Vždyť ten trestní zákoník vůbec netuší, že něco takového jako
sociální síť existuje. A podle mě se o tom musí začít diskutovat,
protože je to nový a velmi významný trend společenské komunikace. A
jestliže konverzace na Facebooku nebo Twitteru není provázena osobním
kontaktem, je úplně jiná, tak je to otázka pro psychology a neurology, jak
ji chápat. Ne pro trestní právo.

Když bychom tyto jevy dali do kontextu s atmosférou ve státním
zastupitelství, o které jsme se bavili, co by z toho vyšlo?

Že se jedná o snahu kriminalizovat celou společnost. Je to vyloženě
mocenská záležitost, a jednoznačné zneužití té moci, kterou disponují.
Umělá kriminalizace národa.
