Jsme svině? Sluníčkářství už se prostě přelilo. Tereza Spencerová
přináší řadu novinek a glosuje: Ten zloduch Putin může za politiky v
Bruselu

OKNO DO SVĚTA TEREZY SPENCEROVÉ Ruský odchod ze Sýrie? Putinova vojska
odcházejí jen tak trochu, sděluje editorka Literárních novin a analytička
Tereza Spencerová v rámci svého pravidelného shrnutí týdenních událostí
na ParlamentníchListech.cz. S pobavením sleduje přípravy na nadcházející
summit EU, komentuje situaci na Ukrajině a zamýšlí se i nad tím, proč v
Evropě nastupují politicky nekorektní politické strany. Které neodsuzuje.

K ruskému odchodu ze Sýrie... Mnozí čtenáři se naštvaně ptají, jak
může Rusko odejít, když nebyl splněn základní „mission objective“:
Zničení Daeše. Vy oproti tomu tvrdíte, že Asad ovládá území, na němž
žije 85 % populace. Kde je tedy vojensko-strategická pravda? Jinak, Kurdové
míní vyhlásit vlastní stát, přičemž vyhlášení ještě neznamená
uznání. Zároveň jste psala o tom, že Rusové ze Sýrie „odcházejí-neodcházejí“...
jak tedy? A bavme se též, prosím, konkrétně: Co bitva o Aleppo, ve které
bojuje Asad, Kurdové, Daeš i další?

Vezmu tu záplavu otázek popořadě. Putin loni v říjnu, pár dní po
začátku bombardování, prohlásil, že ruským cílem je „stabilizovat
zákonnou moc a vytvořit podmínky pro hledání politického kompromisu“,
což rozvinul slovy: „Pokud syrská armáda prokáže svou životaschopnost. ,
připravenost bojovat proti terorismu, pak budou možnosti pro dosažení
politického kompromisu vyšší.“ O Daeši nepadlo ani slovo, tudíž Rusko
svých cílů už dosáhlo: stabilizovalo pozici Asadova režimu na drtivé
části obydleného území Sýrie tím, že pomohlo rozšířit. jím
kontrolované území o 10 tisíc kilometrů, vrátilo pod vládu Damašku přes
400 měst a vesnic, zlikvidovalo na dva tisíce džihádistů z Ruska, kteří
se mohli vrátit domů na Kavkaz, současně zabránilo Západu zkusit si
další „změnu režimu“ s dalšími katastrofálními důsledky, a navíc
se zkouší vyhnout americké zkušenosti „zabřednutí“ do vleklých
blízkovýchodních konfliktů…

K tomu je důležité mít na paměti, že ruský odsun je odsunem jen v
uvozovkách, protože Kreml vágně mluví o stažení „významné části“
sil, a bůh suď, co to v praxi znamená. Je to opravdu kopírování takového
toho amerického (ne)odchodu z Afghánistánu, kdy se určitá část sil
stáhne a další zůstávají a „dělejte, jako bychom tu vůbec nebyli“.
Takže zatímco první piloty kdesi ve Voroněži už při návratu vítali
teatrálně chlebem a solí, na ruské letecké základně Hmejmím v Sýrii se
objevily nové bitevní vrtulníky a bombardéry útočily na pozice Daeše u
Palmýry. K tomu Rusko navrhlo Spojeným státům společný postup při dobytí
Rakká, syrské „metropole“ Daeše. Americké straně se tak nabízí
získat aspoň nějaký vavřín v boji proti terorismu v Sýrii, ale odpověď
Washingtonu zatím není známa. Ministr zahraničí John Kerry ale příští
týden letí do Moskvy, takže pak bude možná jasněji. Nicméně, obecně
platí, že válka proti Islámskému státu, Al-Káidě a ostatním, kdo se
nepřidali k „příměří“, pokračuje.

Ano, Kurdové cosi vyhlásit chtějí a ve středu se objevily zprávy o
jakémsi „federálním systému“ jakési posílené „samosprávy“.
Netuším, co to v praxi znamená, ale je jasné, že tím reagují na to, jak
byli pod tlakem „regionu“, čti Turecka, vyloučeni z jednání o syrské
budoucnosti. Podobných „akcí“ bude ale ještě spousta, protože
budoucnost je více méně „otevřená“ a „vejít“ se do ní chce skoro
každý. Nejlepší bude si počkat, co že to v praxi vůbec Kurdové chtějí
vyhlásit, zda vůbec mají nějakou podporu „zvenčí“, nebo jestli je to
jen píárový „trucpodnik“, a uvidíme, co bude dál. Budu se ale opakovat,
když řeknu, že po této válce v Sýrii a Iráku Kurdové už bez nějaké
formy široké samosprávy nebo kvazistátnosti nezůstanou, jen si ji budou
muset složitě vyjednat, než že by na ni dosáhli nějakými jednostrannými
proklamacemi.

A ještě ta bitva o Aleppo. Pokud bude řeč o městě, pak je „skoro“
dobojováno, protože většina tamních ozbrojených skupin kývla na „příměří“
a dosud protivládní džihádisté třeba z Ahrár aš-Šám už nacvičují
„demokracii“ tím, že si ve svých čtvrtích a převážně za saúdské
peníze platí protiasadovské demonstrace. Mimochodem, právě z Aleppa se ale
hlásí do dubnových parlamentních voleb nejvíc kandidátů, čímž lze
vysvětlit, proč ony protivládní demonstrace vesměs čítají jen několik
desítek lidí. A když jsem u toho, Al-Káida v sousední provincii Idlíb
naopak hrozí smrtí všem, kdo by měli chuť jít demonstrovat proti její „vládě“
v té či oné oblasti. A tím se dostávám k provincii Aleppo, potažmo k
Idlíbu na severu Sýrie, kde se dál válčí: syrská vláda s Hizballáhem
nebo Kurdy proti kapsám Daeše nebo Al-Káidy, Daeš a Al-Káida mezi sebou,
další warlordi mezi sebou… Je to hodně zmatečné, ale týká se to jen
malého území, tedy ve srovnání třeba se situací z konce loňského roku.

K diplomatickým posunům: Co syrská opozice, která dle vás vysedává v
západních hotelích? Co již minulý týden zmiňovaná federalizace Sýrie?
Co současná pozice Turecka? Co Saúdská Arábie a její ekonomická krize?
Jak vnímat, že syrská opozice se voleb, jež vyhlásil Asad, nemíní
účastnit? A abychom řízli zcela do živého... myslíte si, že se syrští
uprchlíci z Evropy míní vrátit do své země? Mimochodem, jak naložit s
všeobecně užívaným termínem „Syřan“? Není to pro řadu občanů
Sýrie obdobně nevyhovující termín jako označení ,,Čechoslovák“ v
druhé půli roku 1992?

Pokud je řeč o exilové syrské opozici, která za saúdské peníze „zastupuje
syrský lid“, ale v praxi nemá na lidi v Sýrii žádný vliv, tak opravdu
vysedává po luxusních hotelích, i když ne zrovna západních jako spíš
katarských nebo tureckých. Kde jinde má také čekat na příslušné povely,
jak v Ženevě „reprezentovat syrský lid“? Ale k věci – je velmi
zajímavé, že právě tato saúdská syrská opozice po oznámení ruského (ne)odsunu
najednou už „neodmítá“ rozhovory s Asadovou vládou, je zajímavé, že
Saúdy podporovaní teroristé typu Islámské armády se. najednou chlubí, že
mají „spící buňky“ uvnitř Daeše, které čekají až někdo pískne;
je zajímavé, že zástupce Islámské armády, která roky ostřeluje Damašek
z granátometů, a má tak na svědomí tisíce civilních životů. , Rusko
nevetovalo z jednání v Ženevě… Aniž bych si troufla vynášet nějaké
konečné soudy, postoj Saúdské Arábie z posledních dnů a týdnů je
pozoruhodný. ačkoli se Rijád dál zahaluje do manter „Asad musí jít“, v
praxi začíná vystupovat vcelku konstruktivně.

Turecko mám dnes za stát, který se ponořil do tolika těžce řešitelných
vnitřních problémů – boj proti vlastním kurdským občanům, násilná
islamizace státu, „válka s Ruskem“, která ničí ekonomiku Turecka,
potlačování kritických médií, ovlivňování justice, finanční
provázanost s Daešem – že si vcelku neumím představit, že by Recep
Erdogan měl ještě sílu a „koule“ vstoupit do Sýrie. Je v regionu
izolovaný, panicky se bojí o své křeslo, je zkrátka v „provazech“.

A v tom propletenci s tím souvisí i případná „federalizace“ Sýrie,
aniž bych tvrdila, že vše skončí právě tímto formátem. Beru to jen jako
pracovní termín. Možná, že nejpraktičtějším řešením bude opravdu
jakési rozdělení, kdy stát bude sice formálně fungovat dál jako jednotný,
ale přitom bude platit formální rozdělení třeba na principu „Žižkovu a
Libni, zdaleka se vyhni“. Asadova většinová část je vcelku jasná,
kurdská potřebuje jen vymyslet nová názvosloví, jimiž by se obešlo
nějaké mezinárodní uznávané a závazné právo, ale hlavním problémem je
ono vzletné nerudovské „Kam s ní“. Myslím tím členskou základnu
Daeše, Al-Káidy a dalších skalních džihádistů. Bombardováním je
všechny nezabijete, protože jsou jich desítky tisíc. Ze stejného důvodu je
nelze všechny následně ani popravit a adekvátně velké Guantánamo prostě
neexistuje. Že by tedy řešením bylo utvoření jakéhosi „Saláfistánu“
uprostřed liduprázdné pouště na východě Sýrie, třeba někde kolem
Rakká, který by žil daleko od civilizovaných lidí, pod dohledem „raket
celého světa“ a spřízněných Saúdů, kteří by tím získali „odměnu“
za současnou vstřícnost? Nevím, už když to říkám, tak mi to připadá
jako hodně divoká spekulace, ale na druhou stranu je jasné, že něco se s
těmi „daešáky“ prostě bude muset udělat.

O to snazší je problém vnitrosyrské politické opozice, na kterou se ptáte:
Ano, hrozí bojkotem dubnových parlamentních voleb, ale proces byl v poslední
době nastaven tak, že „kdo chvíli stál, už stojí opodál“, takže
kapric bojkotem poté, co jim nikdo nechtěl dát právo veta v budoucí
prozatímní vládě, je spíš trapný, než že by byl hoden většího
přemýšlení.

Otázku návratu/nenávratu syrských běženců z Evropy jsme teď řešili s
Petrem Pelikánem v rozhovoru, který vyjde v příštích tištěných
Literárkách na konci března. Nechci, aby to vypadalo jako reklama našemu
listu, ale tajuplně naznačím názor experta, že se asi vrátit tak úplně
nechtějí, ale současně se vrátit chtějí, jenže za podmínky, že…

A zase vážně. Syřan je Syřan. Ano, souhlasím, že Blízký východ jako
takový byl narýsován před sto lety západními koloniálními politiky,
kteří si mezi sebou s bělošskou nadřazeností dělili kořist, a že tedy
většina tamních států je „umělých“. To ale neznamená, že by za
těch sto let na daných územích nevznikl pocit národní sounáležitosti.
Právě naopak. Když třeba v Egyptě někomu řeknete, že je Arab, riskujete
– v lepším případě – zhnusené odplivnutí. Oni jsou totiž Egypťané,
pak ještě uznávají národy Libyjců, Libanonců, Syřanů, Palestinců…
Arab je pro ně až takový ten pologramotný ochalátanovaný chlapík z
Arabského poloostrova, který díky ropě přesedlal z velblouda nebo osla do
bentleye, má. doma sice zlaté kohoutky, ale přitom netuší, k čemu je vana
vlastně dobrá, a jakmile ropa zase dojde a Západ ho už nebude potřebovat,
vrátí se na osla či velblouda – a pokud existuje spravedlnost, tak před
mezinárodní trestní tribunál. Jinými slovy, syrskou, převážně skoro
sekulární společnost lze možná nominálně dělit podle toho, k jaké
větvi islámu či křesťanství člověk nebo jeho předci patří, ale
rozhodně bych si netroufla tvrdit, že neexistuje syrská národní identita.

Jak na PL uvádí Veronika Sušová-Salminen, na Ukrajině panuje krize
vládnutí, ekonomický úpadek a navíc existuje možnost, že Holanďané své
vládě nedoporučí schválit asociační dohodu EU a Ukrajiny – kvůli
které to vlastně všechno nakonec začalo. Jaká je vaše reflexe této
situace?

„Krize vládnutí“ jako termín zní dobře, ale myslím, že Veronika je
příliš útlocitná, aby použila „přesnější“ termíny. Vždyť i
americký viceprezident Joe Biden koncem loňského roku přímo v Kyjevě řekl,
že mají „nejzkorumpovanější demokratickou vládu na světě“. Mají
premiéra, který se teprve ve funkci stal dolarovým miliardářem, rádi by ho
nahradili kýmkoli jiným, ale korupční sítě jsou tak provázané, že to
prostě nejde, takže pak není divu, že korupce podle oficiálních statistik
oproti loňsku vzrostla 35krát (!). Kmotra Majdanu Victora Nulandová najednou
už ví, že Ukrajinu ochromují „špinavé peníze a špinavá politika“,
ale mne osobně nejvíc pobavila – hlavně proto, že se proti světu bráním
těžkou hradbou cynismu – někdejší americká ministryně zahraničí a
prezidentská poradkyně pro národní bezpečnost Condoleezza Riceová. Ta
brblajícím Ukrajincům poradila, aby si „zajeli do Libérie, protože tam je
životní úroveň mnohem nižší, a pak budou rádi za to, co mají doma“.
Zkrátka, Západ připouští, že s kyjevskými oligarchy neumí pohnout. Z
toho plyne, že – po dvou „oranžových revolucích“, které dopadly vždy
stejně – další „lidová revoluce“, do které by USA nalily dalších
pět miliard dolarů, ničemu nepomůže. Marnost nad marnost.

Budiž, Ukrajina je Ukrajina a Ukrajinou asi i zůstane, což v praxi znamená,
že bude třeba akceptovat realitu a zavřít nad ní oči, což například
většina EU už poctivě dělá. Výsledkem jsou pak nové principy vztahu k
Rusku, na nichž se EU v týdnu prý shodla. V kostce: Moskva prý má vrátit
Donbas a Krym Ukrajině, má souhlasit s diktátem EU v energetické sféře,
má ukončit svou informační válku a má dopustit, aby Západ mohl volně
financovat ruskou neoliberální opozici. Jistě, otázka Donbasu a Krymu je
legitimní – a kdyby nebylo třeba Kosova nebo samotného majdanovského puče
– i velmi oprávněná. V praxi je ale postoj Bruselu jen neuvěřitelně
pokrytecký. Dál. Zatímco se u nás mnozí stále po právu posmívají kdysi
vládnoucím komunistům, že chtěli „poručit větru dešti“, šachy kolem
energetické závislosti na Rusku svědčí o tom, že naši lídři chtějí
rovnou poručit zeměpisu a „nabrknout“ si plyn a ropu… nevím odkud, ale
hlavně ne z Ruska. A že žádný takový plyn nenacházejí? A že dokonce už
i Norsko poprvé po dvaceti letech sahá do rezervních plynových fondů? Pchá!
My v Bruselu rozhodneme, odkud k nám plyn může reálně dotéci a odkud ne!
Dál. K tomu vlastně chceme, aby Rusko zrušilo veškerá svá média a tisklo
jen to, co bylo odsouhlaseno v Bruselu, a navrch aby dopustilo, že tamní
politiku ovládneme my… To je opravdu neuvěřitelný počin EU, která
přitom už dnes není ani v roli „myši, která řvala“. Bazíruje na své
někdejší morální nadřazenosti a bůhví na čem všem mrtvém ještě.
Jestli je pravda, že za všechno špatné u nás může Putin, tak bych to
vzala z gruntu: ten zloduch určitě může za evropské politiky, může za
Brusel, může za české politiky, může za Evropské hodnoty i vytunelované
evropské hodnoty… (chybějící doplňte). Jinak si neumím vysvětlit, proč
nás osud tak stíhá…

Opět se chystá summit EU. Pokud vás to už nenudí... Co čekat a co nečekat?

Nenudí, naopak, elektrizuje! Evropa se chystá na summit s Tureckem, kterému
chce outsourcovat represe vůči imigrantům, na které sama nemá žaludek.
Výměnou za to hodlá tureckým muslimům nabídnout miliardy, ale především
bezvízový styk a do budoucna prý i členství v EU, i když Angela Merkelová
ujišťuje, že o členství se nyní jednat určitě, ale určitě nebude.
Takže zbývá „jen“ bezvízový styk. Jupí, muslimského imigranta
vyměníme za muslima tureckého. Zatímco náš Miloš Zeman mluví o tureckém
vydírání, Brusel prý bude trvat na dodržování lidských práv a
nejrůznějších svobod v Turecku, kasá se třeba Francie, ale přichází s
tím v době, kdy se sám turecký prezident Recep Erdogan vžívá do role
osmanského sultána a triumfálně prohlašuje, že „demokracie, svoboda a
vláda zákona už dnes nemají nejmenší význam“.

Připravovaný handl s Tureckem, v němž se hraje o životy stovek tisíc lidí
i o budoucí charakter Unie, je podle Angely Merkelové „průlom“, ale
zároveň německá kancléřka připouští, že tento „průlom“ nebude
razit „za každou cenu“. Schizofrenie? Nesmyslnost a bezradnost ještě
zdůraznil Donald Tusk, který přišel s „uklidňujícím“ nápadem, že
dohoda s Tureckem bude jen „dočasná“. „Slečno, dovolíte, já si vás
na chvíli vezmu.“ To je nejvyšší vedení EU? Fakt, jestli i za tohle
může Putin, tak čert aby ho už vzal. Unie morálně prohrála, zavrhla
všechny své omílané hodnoty – nebo lépe, dál je omílá, ale v praxi
zaplatí Turkům, aby to s těmi migranty už „nějak“ a hlavně „dočasně“
zařídili.

Osobně doufám, že se na summitu proti smlouvě s Tureckem ostře ozve i
někdo jiný než Kypr, který se staví na zadní nikoli z nějaké
uvědomělosti, ale chce výměnou za svůj souhlas turecké uznání řecké
části ostrova. Bude to v každém případě smutná podívaná, která ale
určí budoucnost Evropy. Tedy do doby, než se zjistí, že po ucpání „turecké
cesty“ se otevře cesta třeba „libyjská“. Budeme pak nabízet vstup do
EU i tamnímu Daeši, který bude podle všeho právě tou silou, která bude
mít v rukou migrační kohoutky?

Na českém internetu byl již před časem zveřejněn komentář hodnotící
Vladimira Putina jakožto „velmocenského impotenta“. Prý mohl udělat z
Ruska Čínu či Emiráty, ale svůj čas promrhal. Je to správné
vysvědčení?

Aniž bych komukoli upírala právo na názor, mám dojem, že kdokoli, kdo si
myslí, že se z Ruska mohly stát Emiráty, musí být trochu blázen. A nejen
z Ruska, proboha. Totéž platí i pro zmíněnou Čínu. Češi také nebudou
otročit v práci jako Číňané nebo Japonci, i když by si – kdyby měli
dost petrodolarů – mohli samozřejmě „najímat“ fakticky otroky stejně
jako v Emirátech. Zkrátka, srovnávejme srovnatelné, a ne naopak.

Jak chápat výsledky voleb v Německu? Merkelová zcela nevyhořela, leč hlasy
jí ubrala protiimigrantská AfD. I proevropští pozorovatelé jako Libor
Rouček konstatují, že Německo bude muset přitvrdit svou imigrační
politiku. Jak popsat stav u našich západních sousedů?

To přece není jen problém Německa. Politická korektnost a „sluníčkářství“
se už prostě přelily přes přijatelné mantinely a přesně podle
fyzikálního zákona přichází reakce. Nejspíš obecně platí, že v
každé společnosti je zhruba 10 až 15 procent lidí, kteří jsou z různých
důvodů proti systému. Donedávna nebyli vidět, protože ve volbách neměli
komu dát hlas. Pak se ale krize systému prohloubila natolik, že se zjevili i
lídři... více méně seriózní, více méně legrační figurky. Důležité
ale je, že ona dosud mlčící a ztracená procenta najednou mají za kým jít.

Jakou podobu to vše bude mít, netuším. Ale stejně jako minulý týden v
případě volebního zisku slovenského Kotleby opakuji: to není cosi, co se
zrodilo v nějakém vakuu a ze dne na den. Tyto proudy jsou jednoznačně
výsledkem dosavadní politiky přehlížení problémů, která v Evropě
stále ještě – bez ohledu na realitu – převládá. Ano, je tu hrozba, že
se „kostky domina přeskládají“. Na druhou stranu to ale přece neznamená,
že Evropa jako taková končí. Možná, že pořádnou „krizi identity“
potřebuje, aby se vzpamatovala. Měli jsme tu průmyslovou revoluci a
osvícenectví, po nich ale přišel nacismus a komunismus, pak sociální stát,
na který už můžeme taky jen vzpomínat, protože mezitím se moci chopila
oligarchie, která lidi už potřebuje jen jako spotřebitele a levnou a stále
méně početnou pracovní sílu současně. Všeobecnou myšlenkovou prázdnotu
pak vyplňují jen proklamace, podle nichž je vlastně vše OK, neboť přece
žijeme v „nejlepším ze všech špatných“ systémů. Ano, chybí vize a
AfD a jim podobní místo vize nabízejí jen vymezování se vůči různým
fenoménům, což je na „přežití“ sice málo, ale k projevení nesouhlasu
s realitou dost. Když ale nejsou myslitelé, kteří by nabídli víc, mnoha
lidem bude stačit i ona prostá negace. Co s tím? Protože nejsem od toho,
abych určovala chod Evropy, nabídnu jako viníka toho všeho zase Putina.

Performer Milan Kohout nahlíží na fakt, že uprchlíci se na
řecko-makedonské hranici brodí v bahně a my jim nepomáháme, jako na důkaz
toho, že my, Evropané, jsme ,,svině“ a naše kultura je smradlavé... no,
raději to neříkejme. Do jaké míry je to dle vás pravda?

Pan Kohout je umělec, a tak se vyjadřuje expresivně. Já přirovnání ke „sviním“
nepoužívám, jak jste si jistě všimli v předchozích odpovědích, byť
jinak s názory pana Kohouta více méně souhlasím. Je očividné, že pokud
se zahalujeme do humanismu, nemůžeme jedním dechem odpírat pomoc potřebným,
a pokud jim ji odpíráme, tak jsme sv… pardon, nejsme humanisti. Ale když
ono „jsme humanisti“ zní tak hezky, že! Jak říkal Jára Cimrman, když
se nepochválím sám, nikdo to za mně neudělá. A když k tomu ještě zavřu
oči a budu se dívat jen na „naši“ televizi, která už roky neukazuje
oběti našich agresí, abychom se pořád mohli cítit jako humanisti, tak…
je svět naopak krásný!

A na závěr tradiční otázka: Co bychom měli v nejbližší době rozhodně
sledovat?

Důležitých procesů je samozřejmě víc, ale pro příští dny bude pro
nás klíčový summit EU s Tureckem.
