Když cikánské dítě vidělo, že táta jde ráno do práce, mělo aspoň
nějaký vzor. A pak řekl pan Ruml, že kriminalita je daň demokracii...
Hovoří komunální politik se čtyřicetiletou praxí

ROZHOVOR V rámci takzvané restrukturalizace padaly „po sametu“ významné
české podniky, opustili jsme zbrojní průmysl a trhy obsadili jiní, dnešní
„spojenci“ ze Západu. Změnilo se i myšlení lidí, bezpečnost i motivace
k práci. V rozhovoru pro ParlamentníListy.cz hovoří jeden z donedávna
nejdéle „sloužících“ starostů na západě Čech, JUDr. František
Podlipský, který „nepřekabátil“ a je stále komunistou. V zastupitelstvu
města Bor na Tachovsku je již více než čtyřicet let, a má tedy co
hodnotit a porovnávat.

Vy jste vlastně takový ostřílený harcovník, kterého jen tak něco
nepřekvapí…

V listopadu 1976 jsem nastupoval do funkce tajemníka městského národního
výboru. To byla funkce volená a bylo pětileté volební období. V roce 1981
jsem byl zvolen předsedou MěstNV a tuto funkci jsem vykonával do roku 1990,
kdy byla změna zákona o obecním zřízení. Stal jsem se starostou.

Takže jste jeden z nejdéle sloužících starostů?

Já bych to tak viděl. Jak starosta, ale také zastupitel. Já jsem vlastně 40
let byl v zastupitelstvu, v roce 2016 jsem byl čtyřicet let zastupitelem a
pokračuji i nadále. Třicet let jsem byl uvolněný funkcionář a deset let
zastupitel města a osm let zastupitel kraje. A všechno za KSČM.

Je pravda, že řada lidí, kteří za KSČ ještě tehdy byli starosty, tak pak
už nepokračovali nebo se někteří se stranou rozloučili a kandidovali nebo
kandidují za jinou stranu nebo jako nezávislí. Já jsem komunistické straně
zůstal věrný, protože si myslím, že to myšlenka není špatná, pouze
lidé ji dokáží zkazit. Ale to je v každém dění.

Jak lidi reagovali a reagují na vás coby na permanentního komunistu?

Protože mám náturu, že se dokáži s lidmi bavit, a to je důležité,
protože to pociťuji i dnes. Jak jsem tady žil a nejen v tom Boru, ale i v
okolí, protože pod něj patří 21 obcí a částí a tam jsem všude mezi
lidmi pracoval. Dnes poznávám po tolika letech, že se ti lidé ode mne
neodvracejí, že se zastavíme, popovídáme si. A to, že jsem zůstal
komunistou, nevidí tak černě, protože, vždy je třeba vidět člověka, jak
se chová k lidem, když je ve funkci, a to se mu potom zúročí, i když v té
funkci není.

A pak je to otázka rodinného života. Moje manželka tady léta učila v
základní škole a je pořád veřejně činná – dělá doposud předsedkyni
TJ Sokol Bor a dělá i pro místní hasiče. My jsme se zkrátka neuzavřeli.
Takže ti lidé se na nás nedívají mezi prsty. A co je důležité, že jsme
„nepřevlékli kabát“, zůstali jsme takoví, jakými jsme byli.

Dnes pozorujeme vypjatější atmosféru mezi lidmi. Bylo to i dříve tak
rozeštvané, atomizované, rozbité?

V každé době jsou nějaké možnosti společenského nebo kulturního života.
A lidé měli k sobě dříve blíže, nezáviděli si tak. Byly i různé
brigády jako třeba akce Z, kdy jsme si stavěli některé objekty sami. A i to
dávalo dohromady. Stavěli jsme v Boru kino, mateřskou školku, autobusové
čekárny na vesnicích. Prostě ti lidé tam šli, udělala se nějaká
společná svačina, sešli se, přitáhly se i děti, aby si vážily práce,
kterou dělají jejich rodiče. Pak nedocházelo k takové devastaci, jako je v
dnešní době.

My tady třeba v městském parku rozmístíme lavičky, jsou tam altánky a
mládež tam jde, sedí na opěradlech, sedátka jsou pošlapaná, rozbitá. Ne,
že by to dělali všichni, ale ono je to i tou dobou. Je to obraz vysoké
politiky – měli bychom mít vzory, podle kterých se chová i společnost. A
když takový vzor chybí, pak se to odráží i na chování obyčejných lidí.
Ono se říká, že není práce – ale ona je. Pochopitelně, ne každý ji
hledá a ne každý je schopný vykonávat jakoukoliv práci. Dříve byla
povinnost pracovat. Dnes není a plno lidé toho zneužívá. Když se nepracuje,
zákonitě přichází u těch lidí také lenost a pak hledá jiné zdroje
příjmů – takže se dopouští krádeží a tak.

Ono se také říká, že když celá rodina nepracuje, tak ta mladá generace
to ani doma nevidí…

Ano, nemá motivaci. To je pravda. Nikdy jsem nevystupoval proti cikánům. Ono
se říká Romové, ale oni sami si říkají cikáni. Když byla povinnost
práce, chodili do práce a děti to viděly. Dnes to nevidí a nemá vzor ani v
rodině. A rodina je základ. Prostě, život ve společnosti má formovat
mladého člověka.

My jsme tím „sametem“, 17. listopadem, se vydali jinam, ale byla to euforie,
která brzy vyprchala…

Já jsem to těžce nesl, protože jsem nebyl perzekvován a moji rodiče také
ne. Rodiče nebyli členové komunistické strany. Tatínek dělal ve Škodovce,
byl i na montáži v Argentině, jezdil za Škodovku po republice a maminka
pracovala v zemědělství. Do strany jsem vstupoval v roce 1974. Žil jsem tu v
Boru. Přišel rok 1989. Ano, došlo k určitému uvolnění, ale došlo k
uvolnění nejen ve světovém dění, ale i v morálce. Začala se navyšovat
trestná činnost. Pamatuji si, jak říkával bývalý ministr vnitra pan Ruml,
že kriminalita je daň demokracii. Jaká demokracie, když se bojím vyjít ven,
mám obavy o své děti, vnoučata? Vždycky musí být dobrý zákon nade vše,
který nějak tu společnost formuje, a ne aby si každý dělal, co chce. A
nyní se to ukazuje v životě lidí, že si myslí, že si mohou všechno
dovolit. A to není pravda. Vždycky máme mít mantinely, které nás drží.

Doba vytváří tlak na lidi, je více stresu, vše je hektické a to vede k
tomu, že se uzavírají do sebe. Je tomu tady také tak?

Je tomu tak.

Ale mnohdy a mnohde kapitalismus není kapitalismus v pravém slova smyslu.
Třeba ve Francii nebo severských státech…

Zejména ve Švédsku je hodně sociálních věcí, ale také vysoké daně. Co
je ale důležité, byť to zní jako fráze, tak to je ten mír. To je to, aby
byla spokojenost lidí. Ale jak to graduje, jak západní státy ztratily své
kolonie, kde již nemají možnost čerpat nerostné bohatství, ale ti lidé,
kteří v těch koloniích žili, dnes žijí v těch vyspělých státech a to
je pak problém s nezaměstnaností. A na to se nabaluje nespokojenost. A
protože tam už není tak velká porodnost. Pak se tu střetávají vlastně
dvě civilizace. A když se naplní ekonomika a dochází ke krizím a
válečným konfliktům, protože není kam vyvážet, není kde brát suroviny,
Takže si chtějí silou toto vynutit. Proto vidím ten tlak proti Rusku. Dnes
když vidíme rozpínavost Ameriky, nestálost Ukrajiny, pak se nedivme, že i
Rusové cítí jakési ohrožení a činí kroky, aby se mohli bránit. Sankce
nepřinesou nic. Jen na ně doplatí obyčejný člověk. A ti nejbohatší z
toho mají zisk a slávu.

Pak říkají – dejte nám hlas, o nic se nestarejte a my za vás budeme
vládnout. Ale i ten obyčejný člověk se chce spolupodílet na vládnutí na
místní úrovni, aby mohl mluvit v nějakém referendu. Politici si myslí, že
když byli zvoleni, tak mohou skoro vše. Ale jakým procentem byli zvoleni? To
není sto procent! Bohužel, pak politiku ovládá ekonomika a vnější vlivy.
Nemohu se zbavit pocitu a dojmu, že jde o něčí pokyn zvenku, že zaplatí a
vytvoří podmínky pro vládnutí bez ohledu na člověka dole. Vždyť na
pokraji chudoby je u nás půldruhého milionu lidí. Je přece špatné, když
lidé nemají nárok na bydlení, na práci. Jistě, někdo namítne, že se ten
člověk dostal do problémů sám. Ale od toho je společnost a její podmínky,
které by tomu měly zamezit. Před rokem 1989 se říkalo, že tyto problémy
jsou skryté, o kterých se neví... Ale aby byli žebráci, bezdomovci….?

V období privatizace a především za Václava Klause se přece říkalo, že
ten, kdo není úspěšný, si za to může jen a jen sám. A na tyto vrstvy
obyvatelstva se nahlíželo poněkud, kulantně řečeno, s despektem, nebo ne?

Musíme si říci, že každý, jak se říká, „nemá z hůry dáno“, pak
také nemá informace, nemá kontakty. Po roce 1989 kolik bylo
rádobypodnikatelů, kteří si napůjčovali a mysleli kdovíco. A jak
skončili? Říkalo se, že jen zahraniční strategický partner nám může
pomoci. Voda, kanalizace, keramičky, sklárny, automobilky, to všechno se
prodalo do cizích rukou. A vidíme, kolik těch závodů zaniklo, kolik lidí
přišlo o práci. A v Evropě jsme měli určité postavení, byly tu velké
podniky – Škodovka, ČKD. Ale ti, kteří oponovali, říkávali, že byla
potřeba restrukturalizace, nové technologie. Ale my jsme vyráběli,
dováželi i vyváželi. Zlikvidovali jsme zbrojní průmysl, mysleli jsme,
jací budeme humanisté a že se ve světě nebude válčit, ale oni po tom
chňapli jiní.

I tady krachlo mnoho podniků, zemědělství. Pozorujete stále dopady toho
úpadku?

Státní statky zanikly a jsou tu soukromé společnosti. Pomalu zaniká
živočišná výroba. Byli jsme soběstační. A dnes? Kravíny, „prasečáky“,
to bylo zlikvidováno. Třeba Brod u Tachova, velký chov prasat, který již
neexistuje, v Ošelíně chov býků také není. A dnes spoléháme na dovoz!
My, kteří jsme byli soběstační. A to má dopad i na zaměstnanost. Je
pravda, že se tu staví velké haly, kde mohou najít práci. Útlum v
tradičních oblastech – jednoznačně. Bylo tu zemědělství, lesnictví,
ale také vojenské posádky, kde nacházela řada civilních zaměstnanců své
uplatnění a na to byly navázány pekárny, mlékárny. Prostě, armáda byla
důležitým odběratelem výrobků. Pak lidé nepotřebují takovou kvalifikaci
a agentury nám sem navážejí pracovníky z různých států, kteří
nahrazují ty místní. Ale to navazuje na další problémy, protože tito
lidé nejsou tak vzdělaní, mají hygienické problémy, přichází s nimi
trestná činnost.

Když tu začaly vznikat montovny, které se na začátku vůbec tak nenazývaly,
hovořilo se o průmyslových zónách. Dalo se čekat, že dojde k něčemu
takovému, jako je dnes? Podle mne snad ani v nejbujnější fantazii jsme si
nedokázali představit, že bude taková koncentrace fabrik na „zelené louce“.
Tady jsou dokonce dvě – Vysočany a Nová Hospoda.

Já jsem u toho zrodu byl. Tehdy, když v roce 1997 byla uvedena do provozu
dálnice, tak se řeklo, že podle vzoru ze zahraničí budou průmyslové zóny
podél dálnice. Aby se nezabíralo další území, i to, aby se nezatěžovalo
životní prostředí nadměrnou dopravou. Pak se přišlo na to, jak byla
likvidována ta zemědělská družstva a státní statky, tak že v jejich
objektech se budou dělat průmyslové zóny, aby se využil stávající stav.
Kromě těch Vysočan, kde byla vojenská posádka, vznikla Nová Hospoda a
nedaleko také Ostrov. A chybí lidi. Místní zdroje došly.

Nezklamal v tomto také stát, který otevřel stavidla té bezbřehé expanzi
montoven? A říká se, že ještě minimálně rok nebo dva proti tomu vlastně
nic nejde dělat. Až pak se uzavřou pobídky...

Já dokonce vím, že hledané osoby z Bulharska nebo Rumunska jsou
dohledávány právě tady, dokonce také Ukrajinci, kteří tu jsou načerno na
rumunské pasy. Je to nyní velmi složité a obávám se, že až jednou, až
se ta výroba posune zas někam na východ kvůli levnější práci a
nákladům, tak nám tu zůstanou takové památníky, jaké vidíme třeba v
Anglii nebo Francii, kde jsou kolem měst takové opuštěné, polorozbořené
průmyslové zóny.

…ale to nejde jen o objekty, ale také lidi. Jestliže celá rodina jen
montuje a mladí lidé nechají školy a jdou si takto vydělávat, co nastane,
až tyto haly osiří a jak se dnes říká, bude čtvrtá technologická
revoluce s totální robotizací?

Já jsem donedávna dělal předsedu školské rady na zdejší střední
zemědělské škole, kde je obor číšník-kuchař, mechanizátor –
opravář zemědělských strojů. Právě se potýkáme s problémem, kdy děti
po prvním ročníku odcházejí, nedokončují si vzdělání a jdou do fabrik,
protože ví a rodiče je v tom i podporují, že si vydělají slušné peníze.
A neslyší na to, že se jej někdy někdo zeptá – máš nějaké
vzdělání? Oni to vidí jen momentálně, že teď má nějaké peníze. A to
je špatně. Když nebude vzdělaný národ, tak to je jeho záhuba.

Nejsou řemeslníci, nejsou lidé do zemědělství, ani to málo, co bychom
potřebovali, nejsou zdravotníci, to přece není samo sebou. Co vy na to?

Vracíme se k tomu, co bývávalo dříve. Začíná se opět podporovat
učňovské školství. To, co bylo vybudováno, se šmahem likvidovalo. Každý
chtěl být manažerem, chodit ve fialovém saku, mít bílé ponožky a byl to
manažer pro všechno. To už dnes vyčpělo, takže se snažíme zachránit a
dát podporu učňovskému školství. Dnes neseženete pořádného
kvalifikovaného řemeslníka.

On pak bude problém, že nebude ani ten, kdo by mládež učil, protože
řemeslo zaniká…

Ano, to je druhá věc. Potřebujeme, aby každý měl maturitu nebo
vysokoškolský diplom? Nepotřebujeme. Za každou cenu to prostě nejde.

Hnutí ANO a Andrej Babiš má takové vize jako zrušit zastupitelstva a rady.
To se zde budovalo dlouhá léta, úspěšně to bylo i za první republiky, a
najednou jde o nepotřebné, zbytnělé funkce?

Nejde to. Vždy nějaké zastupitelstvo, někdo, kdo zastupuje lidi, musí být.
Každý má možnost kandidovat, kdo se chce podílet na řízení vesnice nebo
města. Aby rozhodovala jen úřednická mašinérie, to přece nejde. Ti
volení lidé jsou z různých profesí, jsou z lidu a ti by měli nejvíce
znát ty každodenní problémy, kterými denně žijí.

…ono se argumentuje, že na zastupitelstva skoro nikdo nechodí, ale přece
jsou veřejná…

Tady u nás v Boru chodí v průměru do 15 lidí, starší, kteří mají
pravidelnou účast. A pak se občas objeví ti, kterých se týká
projednávaná problematika. Buď má zájem o projednávaný problém, nebo
třeba o určitý pozemek nebo nemovitost, a tak se tam jde podívat. Já jsem
donedávna myslel, že by nebyla špatná přímá volba starosty, ale mentalita
lidí je taková, že si vyberou člověka, který je bezúhonný, velice dobrý,
slušný a toho zvolí. Ale ono je potřeba rázného člověka s přehledem,
který se umí ozvat…

Nejoblíbenější je přece ten, kdo hodně křičí, kritizuje, ale nic
nedělá, protože také nic nezkazí. Není problémem ta potenciální
kriminalizace, trestní odpovědnost zastupitelstva, rady a města?

To je další věc. Když se vytvoří určitá skupina, která si bude
vládnout sama a bude si rozhodovat takříkajíc pro sebe, tak to je špatné.
A to je zneužití postavení ve svůj prospěch.

Zažil jsem si to na vlastní kůži. Ti neuspokojení, kteří se po revoluci
nepodíleli na rozvoji města, najednou cítili možnost, ba šanci se prosadit,
tak hledali na každém něco. A u mne to nebylo výjimkou, také na mne
podávali oznámení. Není to legrace, protože jde i o narušení rodinných
vztahů. A když vás na něčem chtějí dostat a za rok, za dva se prokáže,
že je to nesmysl a že jste čistý, kdo vám ale nahradí ta léta nejistoty,
stresu, psychického vypětí? To je opravdu složité.

Jako ostřílený harcovník jistě můžete říci, jestli by se ta obecní a
městská zastupitelstva a poté radnice měly stát takovou novou líhní
nových politiků, protože přijít do velké politiky z ničeho nic není
úplně legrace…

Ne každý má možnost začít, jak se říká, od píky. Projít si cestu od
zastupitele po radního a získávat zkušenosti třeba v krajském
zastupitelstvu a pak mířit i do jedné z parlamentních komor, tedy do
Poslanecké sněmovny nebo do Senátu. Ale dostanou se tam i lékaři, učitelé,
vědci. I ti by měli mít možnost se dostat do politiky, protože do ní
vnesou jiný pohled. Nejhorší je, když se člověk dostane do politiky,
uzavře se, nevnímá, co se děje kolem něj, a žije jen tou vysokou politikou,
možnostmi, které má, těmi prebendami. Vždycky jsem tvrdil, že každého ta
funkce určitým způsobem poznamená. Známe ta pochlebování – děláš to
dobře, nad tebe není… Musíte být silný charakter, abyste toto ustál.
