Pořád se mluví o „vyloučených lokalitách“, tak jsme do jedné zajeli.
A bylo to vážně drsné

REPORTÁŽ Otevírám modrá vrata do dvora s chátrajícími domy a vcházím.
V Počeplicích na Litoměřicku si chci promluvit s těmi, kdo tu žijí.
Místo, které obývají, vláda nazývá vyloučené lokality. Na dvoře
oslovím Jaroslavu, devětapadesátiletou ženu, která zde bydlí s celou
rodinou čítající dvacet členů. Její dvě děti a čtrnáct vnoučat. Sama
se stará o tři potomky své dcery, která našla zálibu v drogách. I když
se situace zlepšila a drogy už nebere, nechává si děti raději u sebe. Za
zády jí stojí kulturní památka – budova po solnici, která připomíná
minulé časy, kdy se sůl plavila po Labi a žili zde hlavně Němci. Do
solnice se ale momentálně nikdo nedostane, obci ani státu nepatří.

„Přestěhovala jsem se sem, abychom byli celá rodina spolu. Já bydlím
támhle,“ říká mi Jaroslava a ukazuje na menší stavení z desek, bez
koaludace, kterému se kouří z komína. Platí za to deset tisíc korun.
Kvůli dluhům se ale podle svých slov nestěhovala. Ptám se, z čeho nájem
platí. Prý z vlastní kapsy. Na otázku jakou kapsu má na mysli, pokrčí
rameny. Sama pracovala třicet let v továrně a dříve bydlela v bytovce. Z
dětského domova se vyučila přadlenou, pak jeden měsíc nepracovala a
komunisté ji za to na čtyři měsíce zavřeli. O politice si myslí své. „Zeman
je všelijakej, dobrej i špatnej. Někdy má blbý názory, třeba s těma
uprchlíkama. Kdyby nechtěli, tak je sem nepustí, a když je pustili, tak jim
mají pomoct. Ne aby žili v blátě. Rozumný se mi zdá Sobotka, volím ČSSD,“
sděluje.

Chátrající domy – výdělek pro vychytralé

Štětský místostarosta Miroslav Andrt (ČSSD), který mne doprovází, rodinu
i tohle prostředí dobře zná. Okolí z nich příliš nadšeno není a
podobné je to i v osmitisícovém městě Štětí. Díky neutuchající snaze
radnice i terénních pracovníků různých organizací se vše snaží držet
pod kontrolou. Ve dvoře v jednom z domů žije v horním patře patnáct lidí.
Ve dveřích mne vítá Pavel. Práci nemá, o sezoně pomáhá s rodinou na
polích. Za celý dům platí majiteli téměř dvacet tisíc korun; pomáhají
příspěvky na bydlení. „Pokud se nám něco nelíbí, můžeme jít.
Kdybych se chtěl přestěhovat, nikde mě nevezmou. Jakmile řeknu, že mám
pět dětí, nepronajmou,“ vysvětluje ve skromném příbytku. Kolem
pobíhají děti, co se právě vrátily ze školy.

Jak se ale ukazuje, mnohem větší problém jsou majitelé. „Když se chceme
někam přestěhovat, dozvědí se to a pomluví nás,“ dodává. Platí jim i
elektřinu, ale jestli peníze míří na správné místo, netuší. Z jejich
hlasu slyším obavy o tom vůbec mluvit. Podle místostarosty není takový
případ ojedinělý. Samotní Romové dokáží využít situace, půjčit
peníze, nastěhovat dlužníky do chátrajících domů, vybírat od nich
příspěvky a případně je pak za minimální částku zaměstnají, aby si
dluh splatili. Při tom všem se s nimi příliš nemazlí. A takové soukromé
ubytovny zde existují. Práce místní radnice tak spočívá i v neustálém
sledování často polorozpadlých nemovitostí k prodeji, aby je případně
někdo nevyužil ke svému obohacení. I budovy, kde bydlí rodina v
Počeplicích, by koupili, památku a také dům pro ně opravili. Exekuce však
takovému kroku brání. Tak se snaží pomoci všelijak. Od akcí pro děti,
přes sociální a dluhové poradenství až po poskytování bydlení stovkám
lidí, kteří musí dodržovat určitá pravidla, v městské ubytovně či
bytech.

Ubytovny jsou pozůstatkem dělníků

Budova pro lidi v největší tísni v ulici Palackého i dvě bytovky v ulici 1.
máje jsou pozůstatkem dělnického obyvatelstva. Až do druhé světové
války fungoval ve Štětí pivovar i koželužna. Po odsunu Němců, které
následovalo s koncem druhé světové války, k rozvoji města přispěl vznik
papírny na místě bývalého cukrovaru v roce 1949. Kvůli náhle obměně
místních obyvatel nemá mnoho z nich v regionu své kořeny. Papírny, které
začaly s kartony, jsou nyní největší v republice a zdejšímu regionu
poskytují nejen tisícovku pracovních míst plus další pro brigádníky. „Na
výrobu je navázána zaměstnanost dalších lidí v okolí. S příchodem
dělníků, které sem stahovali z celé republiky, zde vznikaly i bytové domy.
Některé pak změnily majitele a přestaly papírnám sloužit. Jednu budovu
jsme museli zabednit, protože se sem stahovali bezdomovci i drogově závislí,“
vysvětluje Miroslav Andrt. Ve dvou takových nyní město poskytuje bydlení
pro sociálně slabší obyvatele za levný pronájem – dvacet nebo třicet
korun za metr čtvereční. Mají se tak postupně naučit odpovědně platit
nájem a začlenit se do běžného života. Na pořádek dohlíží domovníci.
Jak je vidět na místě, nikdy nelze usnout na vavřínech.

Rozdíl uklizenosti u popelnic před jedním a druhým bytovým domem je vidět
na první pohled. Řešíme i vozík z obchodního domu, který je zde už přes
týden. Za chvíli zjišťujeme proč, domovníka už několik týdnů nikdo
neviděl, dozvídáme se od Margity Horynové, který tu bydlí tři roky. „Minule
už jsem nepořádek kolem kontejnerů uklidila, protože jsem se na to nemohla
dívat. Uklízím tady v domě a každý den je tu nepořádek, některé děti
jsou nevychované. Oproti minulým letům se to ale zlepšilo,“ popisuje a
místostarosta se ihned začíná zajímat o chybějícího domovníka.
Politické názory mají lidé z vyloučených lokalit společné. Většina z
nich volí ČSSD v čele s Bohuslavem Sobotkou, který má prý rozumné názory:
„Fandím i docela Babišovi, i když na každém šprochu bývá pravdy trochu,“
naráží na jeho problémy v kauze Čapí hnízdo. Prezident Miloš Zeman má
podle ní dobré i špatné názory. „Souhlasím s tím, co si myslí o
migraci. Nedovedu si představit, že by k nám do domu přišli uprchlíci,
tady je hodně lidí, kteří potřebují podporu a také mají děti,“
dodává Horynová. Být zde domovníkem odmítá, ale je tu jiný, mladší
kandidát.

Na začátku to byl děs, teď už je to lepší, říká domovník

Domovníci přitom nemívají situaci jednoduchou, jak potvrzuje i jeden z nich,
Milan Demeter. Dohlíží na pořádek v udržovanější budově a chodí
zároveň na školení, na které ho posílá radnice. Tam se mimo jiné učí
komunikovat. „Domovníka dělám třetí rok, zatím to jde dobře. Potíže
občas jsou, ale když si to vysvětlíme, někdy i přes okna, jde to. Bydlím
tu pět let a na začáku to byl děs a špína. Teď se to tu snažíme
udržovat,“ říká. A co si myslí o Zemanovi? „I když zastává svůj
postoj, někdy se chová jako hulvát,“ řekne stručně Milan.

Lidé, kteří obývají tyto byty stejně jako městskou ubytovnu, do níž za
chvíli míříme, se postupně učí zodpovědnosti za splatnost nájmu i
péči o své prostředí. I když šíp ne vždy zasáhne svůj cíl,
štětické vedení města má jasnou strategii a hlavně komplexní péči,
kterou poskytují. „Někteří starostové se snaží situace řešit tím,
že chtějí sociálně slabší dostat pryč. Ale my si myslíme, že ideální
a naší cestou je situaci stabilizovat. Tím také zintenzivněla práce
terénních pracovníků, úředníků, předávají si informace, spolupracují
se školním psychologem… Začaly se dohromady skládat kamínky,“
vypočítává místostarosta a zdůrazňuje, že podstatná je soustavná
činnost.

Ve Štětí proto vznikl nízkoprahový Otevřený klub mládeže, pracuje zde
Agentura pro sociální začleňování, terénní program Naděje na pomoc
hledání zaměstnání i vhodného bydlení, poradenské centrum Romano jasnica
s aktivitami pro rodiny s dětmi v tíživé situaci, sociální pracovníci
poskytují dluhové poradenství, ale i jakoukoliv radu či pomoc, jaká je
potřeba. Pomáhají peníze z dotací. V neposlední řadě zde působí i
odborníci pro drogově závislé z takzvaného K-centra a další. Radnice
poskytuje sociálně slabým komplexní péči

Tvrdé drogy byly ještě před několika lety značným problémem Štětí.
Podle obyvatel ale většinu dealerů nebo výrobců pervitinu v regionu prý
pochytali a zavřeli, navíc začala existovat prevence, tak se situace
zlepšila. Všechny organizace i úředníci přitom táhnou za jeden provaz.
Pravidelně se setkávají a vyměňují si případné informace o rodinách.
Není-li dítě ve škole a její vedení má podezření, zavolá vedoucí
sociálního odboru štětské radnice Pavlu Lípovou, která vyráží do
rodiny zjistit, co se děje. „Záškoláctví i další problémy je třeba
podchytit hned na začátku. Naše spolupráce je provázaná a lidé se na nás
obrací opravdu se vším. Nejčastěji kvůli bydlení nebo problémům s
financemi, ale i kvůli péči o děti,“ sděluje Lípová. Každé získání
zaměstnání či regulérního nájmu považují za úspěch. S neziskovými
organizacemi také pořádají pravidelné akce pro děti.

Pokud se někdo ocitne v tísni, může město požádat o prostor ve zmíněné
městské ubytovně, kde ale panují určitá pravidla. Jejich dodržování má
na starosti domovnice Milena Mitreská, ale také městská policie, která zde
sídlí. Kamery sleduje Dana Černá: „Nejčastějí řešíme opilství a s
tím spojené rušení nočního klidu, protože ubytovacím řádem je
zakázáno sem vnášet alkohol. Zároveň dohlížíme, zda děti nejsou v
ohrožení, když sem jezdí z dětských domovů třeba na prázdniny.“
Někteří rodiče si nemohou výchovu dítěte dovolit, a tak je přivítají
alespoň v době volna. Milena Mitreská tvrdí, že obsazenost z více než
stovky míst bývá kolem 80 procent. „Patra mají společné kuchyňky i
umývárny. Ve spodním patře máme ty nejproblémovější nájemníky. Pokud
někdo nutně potřebuje jenom přespat, může v jedné místnosti za třicet
korun. Dostane šampón k použití i povlečení. Nesmí ale přijít opilý,“
říká mi Mitreská. Sama potvrzuje, že někteří z obyvatel potřebují k
životu nastavenou disciplínu, jaká tu panuje.

Úřady práce nepomohou, vytrvalá práce ano

Cena pokoje činí pro jednoho dospělého tři tisíce korun. Když jich je
více, nebo mají děti, cena se snižuje s každým dalším člověkem.
Veškerá opatření směřují k tomu, aby vše fungovalo. Prádelna musí být
uzamčená, aby pračku nikdo neukradl a v kuchyňce v dolním patře nesmí
být nový sporák. Dlouho by nevydržel. Ale sociální bydlení nevyužívají
zdaleka jen Romové. Kdokoli v nouzi potřebuje, může u radnice žádat o
bydlení i pomoc. Ukazuje se, že bez neutuchající činnosti všech okolo by
to nemohlo fungovat.

Loučíme se. Pavla Lípová a další vyrážejí na jednání sociální a
bytové komise, kde budou řešit i to, co se mnou probírali několik hodin.
Místostarosta Miroslav Andrt mi ještě vysvětluje, že na úřadě je
zapsáno na 400 osob bez trvalého bydliště. Vyloučené lokality tvoří asi
pět procent devítitisícového obyvatelstva Štětí a jeho místních
částí. Jim nepomohou podnikatelské kurzy úřadů práce, ale neutuchající
činnost radnice a provázaná spolupráce všech zúčastněných. A kdo si
myslí, že to nejde, nechť vyrazí do Štětí na Litoměřicku, kde místní
sice čeká ještě dlouhý kus cesty práce, času i úsilí, ale ta cesta má
jasný směr.
