Kohlíček k aktérům na Staromáku: Ukázali tam obsah svých "velkých
myšlenek". Pasují se do role intelektuální elity, přitom předvedli jen
exkrementy

ROZHOVOR „Nedomnívám se, že protesty proti Zemanovi ustanou.
Předpokládám totiž snahu těch, kterým leží v žaludku, o další
vystupňování mnohdy i velmi nechutných protestních aktivit u
příležitosti 17. listopadu. To, co předvedli na Staroměstském náměstí,
ovšem ukazuje plasticky obsah jejich ´velkých myšlenek´. Je to smutné,
když ti, kteří se pasují do role intelektuální elity, nakonec předvedou
pouze exkrementy,“ říká europoslanec KSČM Jaromír Kohlíček na adresu
těch, co se sešli v den státního svátku 28. října na Staroměstském
náměstí, kde si vylévali srdce kvůli Miloši Zemanovi.

V posledních týdnech se toho stalo hodně - návštěva dalajlámy v Česku,
jeho pozvání od ministra Hermana na půdu ministerstva, prohlášení
ústavních činitelů k Číně a jeho kritika, kauza Brady, demonstrace na
Staroměstském náměstí... Co z toho všeho lze vyvozovat?

Blíží se prezidentské volby. Sice příští rok to ještě nebude, ale po
úspěchu nejrůznějších nepolitických uskupení při krajských volbách
jsou někteří lidé, kteří o sobě prohlašují, že jsou politici, zcela v
zajetí představy o vlastní velikosti a úspěchu. Lidovci skutečně, jako
jediná tradiční politická strana, uspěli jak v krajských, tak v
senátních volbách. Nechci posuzovat, jestli je to způsobeno nízkou volební
účastí a „tvrdým jádrem“ jejich voličů, které k volbám přišlo,
nebo tím, že vždy hráli „všemi barvami“. Proto také už od vzniku
Československa byli téměř ve všech vládách. Lhostejno, zda to byly vlády
levicové či pravicové. Podobnou neurčitou charakteristiku má ovšem i
vítězné hnutí ANO, a to přes prohlášení paní místopředsedkyně
Poslanecké sněmovny o jejich „pravicovosti“. I další místopředseda
Sněmovny, vyznačující se pouze silným verbálním antikomunismem, nestojí
v čele politické strany, ale v pravolevých koordinátech nevyhraněného, ale
v krajských volbách úspěšného seskupení Starostové a nezávislí.

Poněkud překvapivým úspěchem je i zvláštní dvojice Okamura – Veleba,
která poměrně nečekaně pronikla do většiny krajských zastupitelstev.
Zdivočelí pohrobci Václava Havla, které nazývá Miloš Zeman Pražská
kavárna, se za této situace vzestupu netradičních politických subjektů
rozhodli jednat. Kuriózní figura pana pátera na ministerském postu se k tomu
výborně hodí. Provázky kamsi do pozadí naznačují, tentokrát méně
okatě, kdo asi vše diriguje... ale turisté na Staroměstském náměstí se
opět nestačili divit. Sice neutíkali jako při příjezdu páně Konvičkovy
skupiny, ale ani tak nevycházeli z údivu. A to netušili, že poněkud
koktající moderátor na pódiu „chce vyhrát prezidentské volby už v
prvním kole, aby se ušetřily peníze“.

Ze zahraničí to vypadá, že se Češi zbláznili. Vycházejme ovšem z toho,
že přestože ve Spojených státech - a dokonce i ve Velké Británii nemluvě
o Francouzích - občané těžko hledají Českou republiku na mapě, že jsme
se i přesto proslavili. Sice nikdo neví, oč se jedná, ale něco tak
exotického turista jinde nezažije. Neúcta těch, kteří v roce 1992
společně s Václavem Havlem rozbourali Československo, k výročí vzniku
republiky a symbolu tohoto státu, tj. úřadu prezidenta, je totiž věcí ve
světě zcela nepochopitelnou.

Může mít návštěva dalajlámy v Česku a jeho přijetí ministrem Hermanem
nějaký dopad na Českou republiku co se týče ekonomické oblasti? Již jsme
třeba zaznamenali, že ministr zemědělství Marian Jurečka (KDU-ČSL) nejede
do Číny, protože prý tamní vláda schůzku zrušila...

Ministr Jurečka do Číny jistě pojede. Česká republika je jeden z několika
desítek států, které mají s Čínou nevyrovnanou obchodní bilanci. Je ale
zájmem České republiky, aby se to změnilo. Pokud to pan Herman nepochopil a
vedení lidovců za ním stojí, potom je to sice smutné, ale pan ministr přes
všechna rozporná prohlášení do Číny brzy vyrazí. Jestliže 51 států
má s Čínou dohodu o „strategickém partnerství“, přičemž jednou ze
základních podmínek takového partnerství je politika jedné Číny, není
možné, aby byl dalajláma přijat jinak, než neoficiálně. Pokud to host
Sudetoněmeckého landsmannschaftu nepochopil, je podivné, že je stále
ještě ve vládě. Pokud to ale pochopil, je jeho přítomnost ve vládě
ještě méně žádoucí. Ovšem to si musí srovnat ve svých hlavách vedení
současné vládní koalice a především Bohuslav Sobotka sám. Preference
jako odraz nepříliš zdařilých tanečků, které se okolo lidovecké
eskapády odehrály, nám ukazují, že začíná předvolební kampaň pro
volby do Poslanecké sněmovny. Lidovci útočí, sociální demokraté jsou v
rozpacích a Babiš se upřímně baví a sleduje, jak mu ty preference stále
rostou... Odklad návštěvy pana ministra v Číně je zatím pouze opatrně
vztyčený prst vedení Říše středu. Nic víc, ale také nic míň.

Kauza s „nevyznamenaným“ Jiřím Bradym dokonce zapříčinila váhání
některých lidí a politiků, zda vůbec mají v den státního svátku na
Pražský hrad přijít. Někteří – jako například Jan Kačer – dumali
dokonce i o tom, zda si mají vyznamenání osobně převzít, neboť to je prý
do jisté míry jen záminka k tomu, abychom se ještě více politicky
fackovali... Co si lze z toho odvodit?

Jakákoliv záminka je dobrá k útokům na prezidenta. V České republice jsou
tisíce lidí, jejichž vzdálení strýčkové byli vězněni v koncentračním
táboře. Je pravda, že z těchto lidí jenom poměrně málo je anebo bylo
ministrem vlády České republiky. A jen jediný si dovolil vymáhat
dryáčnickým způsobem nejvyšší státní vyznamenání pro svého
příbuzného. Tím nezpochybňuji utrpení vězňů koncentračních táborů,
jenom je zvláštní, jak kreativně je možné přistupovat k obohacení
kampaně proti prezidentovi.

A pokud jde o to „politické fackování", tak na vrub toho mám již nějakou
dobu dojem, že panu rektorovi Masarykovy univerzity Brno je líto, že je málo
vidět. Jeho exkolega, předseda ODS Fiala přece jenom vystupuje v Parlamentu a
hodnotí relativně měkký dopad ODS po katastrofickém poklesu v minulých
dvou letech, zatímco chudák pan Bek se může leda tak zviditelnit alespoň
krátce před Mikulášem. Konečně. Proto si to vychutnává. Namísto toho,
aby společně s kolegy, rektory univerzit, měl snahu změnit klesající
prestiž univerzit zlepšením kvality výuky či případně přemýšlel o tom,
jak dosáhnou toho, aby profesoři mohli být pro studenty skutečně kladným
příkladem, snaží se odstranit toho, kdo jej oprávněně pokáral.
Vytvořená hysterie kolem „strýčka-nestrýčka“ pak vskutku mohla
znejistit i některé z vyznamenaných.

Vy osobně jste na Pražském hradě v den 28. října byl. Pozoroval jste v
zákulisí nějaké napětí? Událo se pak na recepci něco pozoruhodného,
hovořili například mezi sebou politici o kauze Brady?

Pro mne nejpozoruhodnějším byl fakt, že mezi vyznamenanými byli tentokrát
tři lidé, které osobně znám a kterých si velmi vážím. Byl to můj
nedávno zesnulý kolega Josef Mandík, paní velvyslankyně Eva Filippiová a
Štěpán Popovič. Se všemi jsem se v uplynulých letech měl možnost
pracovně setkat a jejich práci vysoce oceňuji. Přiznám se ale, že kauza
Brady při rozhovorech s kolegy na přetřes nepřišla. Ani žádný ze
zahraničních diplomatů toto téma přede mnou neotevřel. Ze slov některých
přítomných ale bylo patrné rozčarování z výsledků senátních voleb. No
a prezidentův projev? Ten byl netradičně koncipován jako zdůvodnění
udělení vyznamenání.

Miloše Zemana přinesli na Hradčanské náměstí znázorněného jako
exkrement. Jistá část společnosti ho velmi nenávidí a dává to velmi
jasně najevo. Zaslouží si to prezident? Mohou v příštích týdnech
protesty proti němu sílit?

Nedomnívám se, že protesty proti Miloši Zemanovi ustanou. Předpokládám
totiž snahu těch, kterým leží v žaludku, o další vystupňování mnohdy
i velmi nechutných protestních aktivit u příležitosti 17. listopadu. Toto
datum je tradičně vzpomínkou na protesty studentů proti likvidaci
Československa, a byl bych překvapen, kdyby odpůrci Miloše Zemana tento den
nezneužili k dalším nechutnostem. To, co předvedli na Staroměstském
náměstí, ovšem ukazuje plasticky obsah jejich "velkých myšlenek". Je to
smutné, když ti, kteří se pasují do role intelektuální elity, nakonec
předvedou pouze exkrementy.

Ano, tábory antizemanovců a přívrženců Miloše Zemana se do sebe zakusují
čím dál více a dokonce to podle mnohých pozorovatelů může vést až v
nějaký nový Majdan, který prý bude mít křest ve vámi zmiňovaný
památný den 17. listopadu...

Dějiny se mohou opakovat, ovšem klasik říká, že podruhé jako fraška.
Finanční zázemí organizátorů kampaní proti Miloši Zemanovi je
dostatečné, ale nemyslím si, že fašistický převrat, který je nazýván
„Majdan“, může být u nás napodoben. Rozklad naší společnosti,
alespoň doufám, nedospěl do podobného stádia jako na Ukrajině.

Do dění nám každopádně vstoupili umělci. Třeba Vojtěch Dyk, Jiří
Bartoška a další varují před ohrožením našich svobod a před posunem na
Východ. Česká divadla se údajně „chtějí otevřít svobodnému dialogu“.
Je to od nich správné, či přehnané?

Je správné otevřít se svobodnému dialogu, ale je špatně, když snaha o
dialog již na Staroměstském náměstí přecházela do snahy o fyzické
napadání a umlčování těch, kteří hájili prezidenta. Někteří
představitelé divadelníků trpí opakovaně pocitem výlučnosti a jejich
vyhlášení to dobře ukazují nejen v tomto případě. V minulosti umělci
skutečně posouvali národ dopředu. Dnes se bohužel stávají oběťmi iluze
o vlastní výlučnosti a tato akce je obrazem jejich odtrženosti od reálného
života za branami divadel a kaváren.

V souvislosti se zmiňovanou akcí na Staromáku se objevily některé rostoucí
politické hvězdy. Ať je to Petr Gazdik, či Michal Horáček anebo Daniel
Herman, všichni najednou sklízí rostoucí ovace liberálně-pravicových
kruhů. Čeká je zářná budoucnost?

Domnívám se, že témata, s kterými pánové vystupují, dopadnou dříve
nebo později podobně jako čínská kulturní revoluce. Dnes sice vyhlašují
heslo „Palte na štáby“ a snaží se kácet ikony, jejich nedostatkem je
však jakýkoliv pozitivní program. Politikáři jejich kalibru ovšem
skutečný program ani mít nemohou. Zdá se, že právě tohle je základní
problém současné české politické scény. Na jedné straně snaha bourat,
na druhé straně naprostá bezradnost a zjevná nepřítomnost jakéhokoliv
pozitivního programu. Hvězdné minuty takovýchto „osobností“ nebudou
dlouhé.

Všiml jste si toho, jak aktivisticky vstoupil do celého dění kolem Daniela
Hermana ministr zahraničí Lubomír Zaorálek, s nímž prý budou muset
ministři napříště své kroky na poli zahraniční politiky konzultovat?
Zaorálek po svých vládních kolezích chce, aby slíbili, že budou
dodržovat strategická usnesení týkající se zahraniční politiky. Není to
nějaká nová forma nesvobody, či přímo totality?

Má-li jakákoliv vláda fungovat, je nezbytné, aby se její členové dohodli
na některých zásadních otázkách. Mezi ně patří i směřování
zahraniční politiky. Tento problém řeší každá vláda a na přelomu
tisíciletí, zejména při úletech Václava Havla, byl zvláště palčivý.
Nedomnívám se tedy, že jde o nějakou novou formu totality, mám spíše
dojem, že jde o snahu alespoň v posledním roce tuto důležitou část
politiky státu lépe koordinovat. Každý z ministrů má svůj rezort a bylo
by jistě podivné, kdyby ministr zahraničních věcí začal určovat
zásadní otázky rezortu kultury. Je tedy logické, že tomu nemůže být ani
naopak. A osobně tuto iniciativu vítám.

Jste europoslancem, jezdíte hodně po světě... Všiml si tam někdo té
naší malé kauzy s neudělením vyznamenání pro Jiřího Bradyho? A pokud
ano, jak je to vnímáno? Všimla si tamní média vůbec nějakých tanečků
českých politiků na to, jak Čína pozvedla prst vůči ČR?

Reakce Číny na lidoveckou eskapádu prošla v zahraničí bez povšimnutí.
Kauzu kolem pana Bradyho sledují pouze úředníci kanadského ministerstva
zahraničí - s neporozuměním. Jinde budeme těžko hledat jakoukoliv zmínku
o dané záležitosti. V jiných zemích snahy dirigentů celého příběhu o
zmezinárodnění totiž zapadají v hlubokém stínu posledních dní
prezidentské volební kampaně ve Spojených státech, v diskuzích na téma
Brexit ve Velké Británii a přípravou volební kampaně ve Francii a
hledáním vhodného kandidáta na prezidenta v Německu. Nedělejme si iluze o
tom, že jakékoliv plácnutí do vody malého českého rybníčku rozčeří
hladinu světových oceánů.
