Dávejme si pozor, s kým se začíná spojovat vláda, varuje znalkyně
poměrů ve sněmovně. A usazuje ty, kteří brojí proti Číně

Jak se orientovat v mediálních kauzách a záplavu informací? Teroristické
útoky, kauza ukrajinské pilotky Savčenkové, informování o činnosti
prezidenta Miloše Zemana, návštěva čínského prezidenta a další
důležitá témata. Nejen tato témata a způsob, jak o nich média své
konzumenty informují, rozebírá pro ParlamentníListy.cz mediální
analytička Irena Ryšánková.

Začneme případem Savčenková. Celou kauzu ve značné míře pokrývají
česká média. Většinově je prezentován jeden pohled neprávem unesené a
do Ruska zavlečené ukrajinské poslankyně, kterou chce Putinův režim
zničit a odsoudit na něco, čeho se nedopustila. Jak na celou kauzu a její
mediální prezentaci u nás nahlížet?

Je to neochota podívat se na „kauzu Savčenko“ jinýma očima než jen
prizmatem „oběti ruské zvůle“. Protože Rusové musí být vždycky ti
zlí, ti protiruští jsou dobří. Ivan Hoffmann jako snad jediný komentátor
byl ochoten se na věc podívat i z druhé strany. Vycházel při svém
hodnocení i z toho, co řekla Savčenko sama o sobě.

Obecně je to asi neochota přemýšlet, částečně i vymytí mozku na ono
téma „Rusko se rovná zlo“. Je to jednoduché a moc se nad tím nemusí
přemýšlet. Ale každá strana má dvě mince. Ale u toho zvážit každou z
nich je potřeba myslet; a to tak nějak vychází z módy. Nedostatek
vzdělání a schopnosti kritického myšlení je až tragický.

Kauza Savčenko je také režírována jako velmi dobrá píárová hra.
Protože, i pokud by byla vinna, je ukazována jako oběť. Bez ohledu na
realitu.

V kauze Savčenkové se začíná angažovat česká vláda. Téma na evropské
úrovni iniciativně otevřel premiér Sobotka a ministr Zaorálek prohlásil,
že ČR je ochotna podpořit nové protiruské sankce vůči těm Rusům,
kteří se podílejí na perzekuci Savčenkové. Dle Zaorálka jde o odporný
vyprefabrikovaný případ. A naopak třeba poslanec ČSSD Foldyna vystoupil
proti Savčenkové. Co premiéra a ministra zahraničí podle vás vede k
takové iniciativě?

Co je k tomu vede, absolutně netuším, protože tím zjevně zaskočili i
Francii a Německo. Možná touha dokázat, že přece už „nejsme ten Východ“.
To je to jediné, co mne napadá. A tak budeme iniciativně vyžadovat větší
a větší tresty pro bývalého, byť vnuceného, spojence? Je to směšné. O
případu Savčenko nevíme nic. Je to souboj propagand. Podle toho, co od
samotné Savčenko víme, to byla dívka schopná jít do naprosté krajnosti a
ještě se tím chlubit. Je otázka, nakolik své činy byla ona sama schopna
vyhodnotit. Zkonstruovaný proces od základu to pravděpodobně nebyl, ale tím,
jak se z něj stala mediální záležitost, nafoukl se do biblických rozměrů.
Ale ona není Jana z Arku. Chápala bych protesty v případě, že by šlo
například o spisovatelku, stíhanou za své dílo.

Návodčí dělostřelecké nebo raketové palby v týlu nepřítele je voják
se speciálním výcvikem i motivací. Takový voják musí počítat i s
dopadením a zastřelením na místě. Její obhajoba, jejíž videozáznam byl
zveřejněn (a nemůže tudíž jít o záměrné falzum), hovoří za vše. Ta
žena je hrdá na to, co prováděla.

Bere to jako svou vlasteneckou povinnost a povinnost vojáka. Měla by být
beztrestná? Jde snad v jejím případě o obhajobu lidských práv? Ani omylem.

Angažmá české vlády, zejména premiéra a ministra zahraničí, v této
věci přinejmenším vzbuzuje rozpaky. Posiluje se tak nenávistná rétorika
stereotypu, že Rusko je vinno vždy. Do této informačně válečné hry se
zapojuje diplomacie EU a Česko v ní hrají první part? To je problém, který
se nám vymstí. Co k tomu víc říct?

Znáte prostředí Poslanecké sněmovny. Konkrétně zákonodárci za ČSSD
nejsou v řadě důležitých témat vůbec jednotní, možná naopak. Dá se
říci, jaké většinové postoje mezi nimi převažují na témata migrační
krize, Ukrajiny, Ruska nebo i prezidenta Miloše Zemana?

Většinový postoj neznáme nikdo. Do poslancovy hlavy a do melounu se nedá
nahlédnout. Je před krajskými volbami a tak je každý „hodný“. Klub
není místo pro odvahu. Klubová disciplína je cesta ke znovunominování a
možnému znovuzvolení. Motivace více než silná. Vymknout se tomuto
mechanismu dokáží jen silní. Třeba poslanec Foldyna.

Zajímavé bylo třeba hlasování o „Informaci vlády o migrační krizi“.
Vláda dostala na frak. Koaliční strany nehlasovaly jednotně.

Pro návrh, že Poslanecká sněmovna parlamentu České republiky oceňuje
dosavadní kroky a návrhy vlády České republiky na řešení problematiky
migrační krize a hodnotí je jako odpovědné, hlasovalo pouze 62 poslanců.
Pro nehlasovali ani někteří poslanci ČSSD, zdrželi se skoro všichni
poslanci ANO, někteří byli ostře proti. Vizitka ministra zahraničí
Zaorálka a jeho premiéra nemohla být vystavena lépe.

Poslanecká sněmovna odmítla dohodu předsedů vlád členských zemí
Evropské unie, která se týká zrušení vízového režimu pro turecké
občany. Výraznou většinou, včetně členů poslaneckých klubů ČSSD, ANO
a KDU-ČSL.

Poslanecká sněmovna konstatovala, že státy, které nejsou schopny plnit své
závazky a chránit vnější hranice schengenského prostoru, mají tento
prostor opustit, neboť ohrožují bezpečnost občanů všech zemí Evropské
unie. Pro bylo 113, včetně členů klubu ČSSD a prakticky všech členů
klubu ANO, proti 17 poslanců, pouze z klubu ČSSD. Návrh byl přijat.

Poslanecká sněmovna uložila vládě České republiky, aby připravila
všechna potřebná opatření, kterými bude adekvátně reagovat pro případ
změn migračních tras s přímým dopadem na Českou republiku. Ze 152 pro
toto usnesení hlasovalo 151 poslanců.

Poslanecká sněmovna důrazně odmítla zavedení povinného
přerozdělovacího mechanismu běženců. Pro toto usnesení bylo 149 poslanců
ze 150 přítomných. Proti žádný.

To, co mne ale poněkud znepokojuje, je již fakticky otevřená spolupráce „sluníčkářské“
části vládních představitelů sociální demokracie s nevládním
organizacemi, které se tak prakticky staly vládními – ministryně
školství za ČSSD Kateřina Valachová spolupracující s aktivisty „nevládních“
organizací na inkluzi, ministryně práce a sociálních věcí za ČSSD
Michaela Marksová, která rozdá neskutečných 400 milionů na zkoumání
rovnosti v platech. Upřímně řečeno, napadlo mne u toho jediné –
důchodci obracejí každou korunu a parta mladých práce schopných lidí
dostane 400 milionů na projekty, jejichž metodologie je pochybená, výsledky
ideologicky předvídatelné, a tím pádem diskutabilní? O sepětí „nevládních“
lidskoprávních organizací s ministrem ČSSD Jiřím Dienstbierem snad
netřeba ani diskutovat. Třetí sektor přitom nereprezentuje populaci.
Nereprezentuje ani stranu. Reprezentuje pouze zájmy zadavatelů projektů a
jejich ideologii. V převážné míře jde o liberálně levicové nátlakové
skupiny a za nimi globálně působící americké, britské, norské a
německé instituce, manipulující tímto způsobem ze zahraničí vnitřní
politikou země. To mne, upřímně řečeno, zneklidňuje víc, než to, co si
klub ČSSD myslí o migraci. Peníze, které ony české „nevládní“
organizace dostávají, jim prakticky dává část vlády bez rozhodnutí
vlády z veřejných peněz, o jejichž užití tímto způsobem v rozpočtu
poslanci nerozhodli. Z peněz nás všech. A my o tom také nerozhodli a nedali
ministrům mandát. Aby bylo jasno, nejsem proti nevládním organizacím, ale
jejich vliv nemůže být bezbřehý. A zde se obávám, že se to poněkud
vymklo.

Podle některých začíná na sociálních sítích slábnout téma uprchliků
a migrační krize. Pozorujete to také? Pokud ano, čemu to připsat? A jak
vidět informování o migrační krizi v médiích. Jistě během jejího
průběhu nastaly určité posuny v tom, co a jakým způsobem se psalo a co ne.
Lze to rozdělit na několik fází?

To platilo do atentátů v Bruselu. Téma muslimských uprchlíků a následků
jejich průniku do Evropy nabylo opět na síle. Řekla bych, že informování
prošlo několika fázemi – ve fázi jedna byli v podstatě každému jedno.
Druhá fáze, to byly obavy ze sílícího přílivu (a nákladů s tím
spojených), podpořeného Angelou Merkelovou a její masovou pozvánkou pro
syrské uprchlíky do Německa. Následné tažení východní Evropou už bylo
jen zpravodajství. To byl, myslím si, zlomový okamžik, kdy se stali
uprchlíci problémem. Do Evropy začali přicházet i lidé, kteří k tomu
vlastně ani nemají reálný důvod. Postupně to vyšlo najevo. Zvláštní je
neschopnost některých odpovědných lidí uznat, že uprchlíci mohou být
velký problém. Ani ve chvíli, kdy je jasné, že atentátníka z Paříže
schovávali oni hodní muslimové, kteří by nikdy nikomu neublížili a které
máme s křesťanskou láskou milovat a litovat je za jejich složitý osud. Ale
upřímně řečeno, co měli místní muslimové dělat? Udat bojovníka svaté
války?

Prezidentu Miloši Zemanovi v posledních měsících značně stoupla
popularita, jeden z průzkumů dokonce uváděl hodnotu přes 70 procent. Co
všechno je důvodem? Změnil se přístup některých médií k prezidentovi?

Přístup médií k prezidentovi se nezměnil. Ostatně, Lidové noviny,
kádrující ty, kteří k Zemanovi chodí, jsou toho zářným příkladem. Ale
Miloš Zeman je jasně čitelný a svými názory souzní s názory většiny
veřejnosti. Bohužel se totéž nedá říct například o předsedovi vlády,
který například kolem migrace manévruje poměrně nepřehledným způsobem a
vytváří fráze typu „musíme pokračovat v opatřeních na potírání
terorismu“. A jasné vyjádření je podle mne to, co Zemanovi přináší
popularitu.

Na půdě Sněmovny se nedávno konal seminář o tom, jak bojovat proti
kremelské propagandě. Zněla doporučení, jak pečlivě sledovat média „podezřelá“
ze šíření ruské propagandy nebo návrhy jak weby i mazat a nevést diskusi
s trolly nebo agenty. Jsme v Česku skutečně tak „prolezlí“ Kremlem?

Přiznávám, že tento seminář mě opravdu nesmírně pobavil. Proč nejsou
semináře o americké propagandě? Německé, izraelské? Ona se snad v
českém mediálním prostoru nevyskytuje? Přiznejme, že se všichni snaží.
Moskva, Berlín i Washington. Rusko ovšem používá velmi naivní metody pro
„nezávislé“ sdělování proruského postoje: například Sputnik či Hlas
Ruska koncernu Rossija segodňa. A nadstandardní citace Deutsche Wirtschafts
Nachrichten… Proruský obsah má i řada „občanských“ stránek, které
většinou vznikly kvůli občanské potřebě vyvážení českého
mediálního mainstreamu. A tak ti, kteří umí azbuku, přebírají a
překládají obsah ruských stránek… A proč ne? Je doba mediální
plurality. Nikdo už nikdy nebude mít monopol na informace. A ani na
dezinformace.

A kdo by měl ten „dohled“, je-li vůbec třeba, vykonávat?

My všichni. Sledujme média a přemýšlejme o tom, co, kdy a proč nám
sdělují. Sledování médií je užitečné. Zjistíme například, jak
vzácně se shoduje agenda mainstreamu – v jednom týdnu je „aktuální“
jedno téma, abychom za několik dní získali pointu v tiskovém prohlášení
nějakého politika či ambasády.

Prahu za týden čeká historicky první návštěva čínského prezidenta,
dojde k podpisu dalších miliardových investic. Přesto se objevují pochyby
nebo kritika a varování před přílišným nadšením z čínské expanze do
ČR.

Máme se snad bát Číny? Proč? Za několik tisíc let Čína neexpandovala za
své přirozené hranice. Že uplatňuje efektivní kapitalismus pod vedením
komunistické strany? My uplatňujeme neefektivní socialismus s
kapitalistickými rysy. Probuďme se. Nyní žijeme nikoliv v monopolárním či
bipolárním světě, ale v multipolárním světě. A Čína je velmi
významným celosvětovým hráčem a bude jím po celé 21. století. Je to
země s největším a nejstrměji rostoucím HDP, největším počtem obyvatel,
největším rozvojovým potenciálem. A s jiným než západním myšlením.
Proč mít klapky na očích a vidět ji optikou bipolárního soupeření?
Win-win strategie vzájemných vztahů může pozvednout i ekonomiku Česka
daleko víc než lpění na západní orientaci. Export do Číny či Ruska
přinese práci. Přitom HDP celé České republiky je obdobné jako HDP
jednoho čínského okresu.

Třeba sinoložka Lomová varovala před šanghajskou firmou CEFC, která tu
již investovala. Šéf česko-čínské komory Tvrdík ji ovšem viní z
protičínskeho zaměření, protože ji prý platí jistá tchajwanská nadace.
Je sbližování s Čínou rizikem?

Čína je obrovský trh a obrovská kultura, kterou nereprezentuje ani tak Aj
Wej-wej jako tisíc let konfucianismu, se kterým dnes nemají problém ani
čínští komunisté. Sbližování s Čínou, stejně jako Ruskem či
Spojenými státy či jakoukoliv jinou globální velmocí je vždycky rizikem
pro ČR jako malou zemi. A ano, kdyby Čína chtěla, „schlamstne“ nás jako
půlku předkrmu. Ani za celý bychom jí nestáli. Ale kupodivu, ona nechce.
Nijak dramaticky bych to neviděla.

Návštěva čínského prezidenta v České republice a investiční aktivity
Číny jsou obrovským úspěchem naší neoficiální diplomacie. Jaroslava
Tvrdíka, Jana Kohouta. Čína ukazuje, jaký význam dává velká země malé
zemi.

Je na nás, zda se budeme zabývat plánováním win-win budoucnosti a hlídat
si přitom svoje vlastní zájmy a svou vlastní kulturu, nebo se budeme
ohlížet do minulosti.
