Společné vzdělávání odnesou žáci se speciálními potřebami. Tak to
vymysleli rádoby odborníci, děsí se ředitel školy v Březové Zimčík

ROZHOVOR My integraci dětí řešíme přirozeně dlouhá léta. Asistentky
vybírám podle životních a profesních zkušeností. Rozpory mezi asistenty a
učiteli mohou přijít. Ve sněmovně to ale nevědí. Společné
vzdělávání nesplní požadavek možností pro všechny. Rodiče ohledně
inkluze tápou. Špatně placené učitelky si nemusí se společným
vzděláváním poradit. Finanční ocenění udělalo z učitelek vystresované
„úči“. Neodsuzujme současné české školy. Jednotná škola ničila
aktivitu. Děti se nezměnily. Žáci byli, jsou a budou takoví, jaké si z
nich uděláme. To řekl PL Ludvík Zimčík, ředitel základní školy v
Březové u Uherského Hradiště.

Pane doktore, média jsou plná slov o inkluzi. O integraci dětí s nějakým
postižením do normálních tříd. Je to „vynález“ českého ministerstva
školství, anebo to přišlo z Bruselu? Co o tom soudíte? Samozřejmě to
přichází odjinud. V médiích najdeme dostatek informací o tom, proč je
třeba zavést společné vzdělávání. O společném vzdělávání
nerozhodla současná ministryně; o tom rozhodli před mnoha měsíci naši
zákonodárci. To je fakt. Jste ředitelem základní školy. Pociťoval jste v
uplynulých letech nutnost řešit integraci takříkajíc shora? Anebo
vyhovoval současný stav? Integraci v naší škole řešíme jako
samozřejmost dlouhá léta. Měli jsme i dříve a máme i nyní autistického
chlapce v mateřské škole, která je součástí naší školy, už od
prvního ročníku máme teď už ve čtvrtém ročníku nevidomou žačku, v
prvním ročníku máme chlapce s ADHD; máme další integrované žáky. A
vždy to byl velký boj získat pro tyto děti a žáky asistentku pedagoga,
neboť vždy z krajského odboru školství znělo, že nejsou finance. A nyní
máme věřit, že to bude přesně naopak. V naší škole se věnujeme všem
dětem se speciálními vzdělávacími potřebami i nyní. Nařízením se
náš přístup nezmění. Laikovi to připadá, že o peníze jde zase až v
první řadě. Na asistenty postižených dětí je letos vyčleněno půl
miliardy korun. Jak si v praxi představujete práci asistentů ve škole
vašeho typu? Podobných slibů školy o financích pro integrované žáky
dostaly mnoho. Realita je jiná. Asistenti pedagoga dostávají od státu mrzký
peníz. A navíc situace je kraj od kraje jiná. V naší škole máme nyní
tři asistentky pedagoga s odpovídajícím vzděláním, které na sobě stále
pracují, dále se vzdělávají a hlavně svoji práci vykonávají se
zaujetím, vstřícností a empatií. A kdybych jim k tomu bídnému ohodnocení
nepřidal z celkového rozpočtu na platy, neudržel bych si je. Asistentky si
vybírám s jejich životní i profesní znalostí. Jsou to moje bývalé
žačky už odsud ze základní školy, které jsem sledoval i na střední
škole, takže jsem jejich zaměstnáním nekupoval zajíce v pytli. Nejde mně
o to, aby jen nějak žáka hlídaly, ale aby skutečně žákovi pomáhaly, aby
byly pro jeho výchovu a vzdělávání přínosem. Proto se je snažím
slušně zaplatit. Nedojde k třecím plochám mezi asistenty a učiteli? Z
praxe vím, že se to stává. Ale také od toho jsem ředitelem školy, abych
věděl, co se děje v jednotlivých třídách, mluvím s učiteli i
asistentkami, s žáky, kontrola a hospitace pro mě nejsou frází. Potom k
třenicím nemůže dojít. Ale to musím s tou školou skutečně žít. Ne si
jen hlídat pohodlné křeslo ředitele. Klidně mi nevěřte, ale škola je
vždy taková, jaká je ředitelka nebo ředitel školy. Je to můj názor
založený na dlouholeté znalosti českého školského prostředí, od
mateřské školy až po vysokou školu, osobním poznáním mechanismů, podle
kterých se řídí český školský systém a osobních zkušeností otce
dítěte se speciálními vzdělávacími potřebami. Mnohdy zírám, s jakou
bohorovností nejrůznější samozvaní odborníci sdělují své pravdy o
školách, aby zítra bez mrknutí oka říkali něco úplně opačného.
Postaví se před kameru a už „jedou“. V životě to v praxi nedělali, ale
mluví o tom zasvěceně. A lépe než já. A jak krásně. Ale to je tak vše,
proto jsou takoví lidé ve sněmovně. V normálním životě by se totiž
neuplatnili a tak hezky by se neuživili. Co vůbec způsobí inkluze
postiženého dítěte v rámci atmosféry třídy? Jsou učitelé na tuto
novinku připraveni? Společné vzdělávání nesplňuje a nesplní
proklamovaný požadavek stejných možností všem – na jedné straně
otevírá větší šance dětem se speciálními vzdělávacími potřebami,
ale na úkor žáků, kteří jsou schopni rychleji a snáze zvládat učivo, a
přesto budou nuceni navštěvovat, přinejmenším během povinné školní
docházky, běžnou základní školu, neboť kolik rodičů si dovolí platit
školu soukromou. Každý rozumný absolvent české základní školy z
minulosti i současnosti zná běžnou realitu pomalé a nezajímavé výuky,
protože učitelé byli a jsou (a v případě společného vzdělávání budou
ještě více) nuceni kvůli žákům slabým nebo žákům s naprostým
nezájmem stále opakovat učivo, které jiní žáci již napoprvé dobře
zvládli. Bylo by velkým pokrytectvím tvrdit, že nevíme o mnohdy hrubém
chování některých dětí ke spolužákům i k učitelům, že jsme nezažili
výsměch, a dokonce i výhrůžky těm žákům, kteří měli zájem o výuku
a o dosažení pěkných učebních výsledků. Co na to říkají rodiče
vašich žáků? Rodiče našich žáků samozřejmě pozorně sledují situaci
v jednotlivých třídách, a protože jsme k nim velmi otevření a seznamujeme
je se situací ve třídách, nemáme zatím problémy jim vzdělávací
potřeby jednotlivých žáků vysvětlit, aby to pochopili. Ale z několika
novinových článků v okresních novinách na téma společného
vzdělávání soudím, že tomu tak všude není. Ministerstvo tvrdí, že
nikdy nebylo jeho záměrem rušení speciálních škol a přeřazování
všech handicapovaných do běžných škol. Je tomu opravdu tak? Anebo je
inkluze právě první krok k tomuto? Stačí „zalistovat“ v novinách
několik let zpět a najdete tam odpověď. Počítá se s tím, že náklady na
inkluzi budou mimořádně vysoké. Ministerstvo počítá, že na to bude už v
roce 2018 potřebovat o jeden a půl miliardy korun víc než dnes. Neměly se
ty peníze koneckonců dát v rámci resortu na něco jiného? Už se ale
nemluví o tom, že na bedra špatně placených učitelek se přidává
zavedením společného vzdělávání spousta další práce, ale nikde nemají
jistotu, že jim bude skutečně zaplacena. Zatím jsou to jen sliby, že jim
bude plat navýšen, ale podobných slibů už jsme slyšeli mnoho a skutek utek';
každý podobný slib jen poštval veřejnost proti pedagogům. Veřejnost je
dlouhodobě podobnými informacemi o navýšení platů ovlivňována a
výsledkem je to, že se negativně naladí proti těm, kteří mají přece
stále volno, prázdniny, krátkou pracovní dobu, jsou ve škole jen několik
hodin denně... Účel bude splněn. Zavřeme jim ústa. Kolikrát se už v
médiích s velkým předstihem objevilo a ještě se objeví, že učitelům se
zvýší platy; mnohdy se to ohlašuje dlouhé měsíce dopředu. Tak jako nyní.
Realita je opačná. Nároky na práci pedagogů se zavedením společného
vzdělávání do běžných škol navíc budou dále zvyšovat. Tento nesoulad
tak může do budoucna způsobit nemalé problémy. Co je v připravované
inkluzi nejzneužitelnějším faktorem? Nejvíce to odnesou právě ti žáci
se speciálními vzdělávacími potřebami, kteří přejdou do běžných
základních škol, neboť jsou jiní – někdy svým způsobem myšlení,
někdy svým chováním, někdy neschopností se bránit výsměchu, ústrkům
apod. Rádoby odborníci mají řešení na všechno. Učitelům adresují
fráze o jejich poslání a řečičky o zásadním významu vzdělání pro
rozvoj společnosti; je to strašlivé pokrytectví; všichni mají plná ústa
řečí o individuálním přístupu ve školách, ale je to přesně naopak.
Pokud by chtěl nějaký rádoby odborník napadat moje názory, uvádím, že
mám třiadvacetiletou dennodenní zkušenost s dítětem s Aspergerovým
syndromem, které prošlo mateřskou školou, běžnou základní školou i
střední školou, takže mám dostatek praktických zkušeností s přístupem
k dětem se speciálními vzdělávacími potřebami v běžných školách.
Navíc jsem učitel, vedoucí pracovník, velmi dobře znám nejen školskou
legislativu, a přesto bylo někdy nemožné domluvit se s vedením a učiteli
zmíněných škol. Tak jak to může vypadat v případě rodičů, kteří v
této oblasti jsou laiky? A dále bych mohl těmto rádoby odborníkům ukazovat
stovky mailů a dopisů od rodičů dětí, kteří mě a naši školu žádají
o pomoc, neboť jsem ředitelem školy, která má dva obory vzdělání,
základní školu a základní školu speciální, a jsme známi skutečně
individuálním přístupem ke každému dítěti a žákovi, a to nejen na
papíře. Vím o vaší škole, že tam je převaha kantorů mužů. To je
vcelku nevídané v rámci českého školství. Jak nahlížíte na feminizaci
školství, které má jistě i důvody ekonomické? Ano, v základní škole je
u nás 54 % učitelů – mužů. Ano, finanční ocenění z vysokoškolsky
vzdělaných učitelek udělalo velmi často jenom vystresované úči, které
se stále více bojí předstupovat před plné třídy, a to už nemluvím o
kvalitě výuky v nich. S otevřeným vzděláváním přijde ještě větší
vyčerpání, profesní a osobní rezignace učitelek a učitelů jako důsledek
změn vzdělávacího kontextu – vyššího počtu žáků ve třídách,
možností většího množství žáků se speciálními vzdělávacími
potřebami v jednotlivých třídách, nedostatečného vybavení škol... S
nízkým ohodnocením materiálním půjde ruku v ruce i velmi nízké
ohodnocení duchovní – nízké společenské uznání, zpochybňování
práce a mnohdy nemístná kritika pedagogů. Srovnejte obecně klady a zápory
českého školství před rokem 1989 a v uplynulých 25 letech. Dá se to
vůbec? Můžete porovnat nároky, které škola v těchto obdobích kladla? Za
těch pětadvacet let se toho v některých základních školách moc
nezměnilo. Nikdy se nebudu podbízet přikrášlováním skutečnosti na
českých školách, ale už jsem hovořil o těch bohorovných odbornících,
kteří před kamerami sdělují své zasvěcené pravdy, a přitom to v
životě v praxi nedělali. Učitelé nepotřebují hyperaktivní chrlení
různých slibů, jednoho divnějšího nápadu za druhým. Školy potřebují
jasné a konzistentní názory a pohled na budoucnost školství, jasnou
koncepci, ne zbrklé a ještě zbrklejší kroky a úkroky zpět, když se
momentální nápad dočká obecného výsměchu. Současný učitel stále
pociťuje nedostatek osobní perspektivy a společenské prestiže. Jakou
prestiž může mít učitel s podprůměrným platem ve srovnání s jinými
vysokoškolsky vzdělanými lidmi? Učitelé vyvinuli v předcházejících
pětadvaceti letech enormní iniciativu, dávají své myšlenky, svoje „know-how“
jen tak, zadarmo a čeho se jim dostává? Přitom víme, že ve skutečném
životě není nic zadarmo. Je to snad tím, že i náš „učitelský“ svět
je jiný? Vždyť svoji práci děláme často ne kvůli tomu finančnímu
ohodnocení, tomu podprůměrnému platu, ale proto, že ji dělat chceme. A co
za to máme? Kolik uštěpačných poznámek, kolik výsměchu kvůli
finančním možnostem učitelů, no jasně, „učitel, učitelka“. Neumíme
se obhájit, neumíme za sebe bojovat. Dovolí si přijít někdo k lékaři,
stavaři a říkat mu, jak má pracovat, tak jak si to často dovolí nejen
rodiče vůči učitelům? Často mám pocit, že absolvování základní
školy je pro podobné lidi nejvyšší kvalifikací, vždyť chodili do školy,
proto ví, jak učit; navíc, u nás přece každý rozumí fotbalu a školství.
Měly zůstat jednotné osnovy? Tuším ministryně Buzková je zničila, byť
si to nedovolili ani Němci za války a po nich komunisté v dobách socialismu...
Nesouhlasím. V rámci „jednotné školy“ nešlo dobře rozvíjet
individuální kvality žáků; talentovaní žáci byli opomíjeni v šedivém
průměru kolektivní výuky, žáci nebyli příliš vedeni k samostatnému
uvažování, zdravé asertivitě a individualitě využívající přirozeného
talentu žáka. Toto vše bylo často potlačováno a žáci byli spíše vedeni
k hloupému papouškování učiva. V tradiční – „jednotné škole“ –
měli žáci velmi omezený prostor pro svou aktivitu, pro to, aby mohli mít
nějaký vliv na své vlastní vzdělávání. Dělali jen to, co po nich
vyžadoval učitel. A co se učilo na mnoha školách – papouškovat. Doslova
opakovat informace a citace z učebnice. Ta minulá „jednotná škola“ měla
zprostředkovat žákům informace. A naučila se jim je podávat hezky
předžvýkané, vytříděné, prostě ty „správné“. Dnes má žák
informací víc než škola. Doba těch „správných“ předžvýkaných
informací sdělovaných žákům je pryč. Doba „chránění“ žáků před
nevhodnými informacemi také. Můžeme se přít, jestli je to dobře, nebo
špatně, ale dnešní žáci mají a budou mít k dispozici všechny informace
– pravdu, lež, hodnotné zprávy i bulvární informace, zprávy relevantní
i naprosté nesmysly, poezii i nejdivočejší násilí a porno. A pokud si
někdo myslí, že to vše dokáže žákům zakázat a „zařídit“, aby
měli k dispozici jen to jedině správné, tak to určitě ne. Nežijme v iluzi,
nebuďme pokrytečtí. Je kázeň největším problémem dnešního
základního školství? Pro připomenutí těm, kteří sice umějí hezky
mluvit o základním školství, ale už dlouho je jim realita základních
škol vzdálená, neboť současnou základní školu skutečně zevnitř
neznají. Měli by se seznámit, a to osobně, nikoliv zprostředkovaně, se
skutečným stavem na základních školách. Měli by vědět, k jak výrazným
změnám dochází v chování a postojích dětí už ve věku prvního stupně
základní školy, a zda tyto změny může zvládnout často vystresovaná „úča“.
Co vás fascinuje na vašem povolání? Je to ještě poslání?

Děti, žáci. Děti se nezměnily. Ty jsou pořád stejné, jen se mění
prostředí kolem nich a doba, v níž vyrůstají. Žáci vždycky byli, jsou a
budou takoví, jaké si z nich uděláme. Celou svoji praxi jsem se snažil
naučit děti pracovat s informacemi a na tom neměním nic ani dnes, s tím
rozdílem, že před lety práce s informacemi byla hlavně o práci s knihami,
tištěnými dokumenty apod., dnes je to samozřejmě internet, sociální
sítě, ale cíl je stejný – naučit pracovat děti s informacemi, ale na
úrovni 21. století. Ve školství se pohybuji více než třiatřicet let.
Rád říkávám, že jsem ve školství zažil různé koncepce i „antikoncepce“,
reformy i deformy, zažil jsem i takové zrůdnosti jako například
počáteční čtení na čas – se stopkami v ruce učitelky. Praxe mě
naučila, že je třeba netočit se jako korouhvička na věži podle
momentálních názorů, přání a nepromyšleností MŠMT a dalších
nadřízených, ale hlavně používat svůj vlastní rozum a snažit se učit
tak, aby to žákům něco přinášelo. Žáci vám musí uvěřit, že jste ve
škole kvůli nim, ne naopak, že jsou oni ve škole kvůli učitelům. Pak to s
nimi jde a nemáte problém se s nimi domluvit.
