Džamila Stehlíková srovnala Zemana se Stalinem. Za exkrement si prý může
sám

ROZHOVOR „Já si myslím, že je opravdu nutné současnou situaci razantně
řešit, že se opravdu nacházíme na důležité historické křižovatce, kdy
se rozhoduje o našem dalším vývoji, zda budeme i nadále důvěryhodným
partnerem pro Západ,“ říká lékařka, univerzitní pedagožka a bývalá
ministryně Džamila Stehlíková. K tomu pak ještě dodává: „Jenže naši
politikové se už nedokážou postavit tomu druhému mocenskému centru –
Hradu – a proto to za ně přebírají lidé, kteří demonstrují. To je
prostě selhání politických elit, a zejména slabého premiéra Sobotky.“

Co se to s naší zemí poslední týdny děje? Návštěva dalajlámy,
prohlášení ústavních činitelů k Číně a jeho kritika, kauza Brady,
demonstrace na Staroměstském náměstí, křik na příchozí na recepci na
Hradě, výzvy k „týdnu občanského neklidu“… Co z toho všeho vyvozovat?
Co tady koho trápí tak vážného? Lze říci, co je hybatelem této
vzrušené doby?

Myslím si, že došlo konečně k tomu, že se veřejnost probudila a chce, aby
Hrad sloužil celé společnosti, a ne jen jednomu člověku. Zeman
zprivatizoval funkci prezidenta a vytvořil na Hradčanech druhé mocenské
centrum, čímž se vytvořila taková rozpolcená, schizofrenní společnost.
Ale za to nemohou lidé, to přišlo shora od špičkových politiků. Někdy
tak vidíme, že jedna ruka neví, co dělá ta druhá. To znamená, že vláda,
prezident i parlament konají mnohdy v naprostém rozporu. Konkrétně Miloš
Zeman rozdělil českou společnost a vrazil do ní klín, protože mu vyhovuje
politika konfrontace a není pro něj důležité, když kritizují jeho
samotného, okolí Hradu či mluvčího Ovčáčka, jelikož on potřebuje
především rozjitřit vášně – popouzet. Tím totiž sjednocuje své
příznivce proti elitám. Vždy si najde nějakého nepřítele, zprvopočátku
to byli novináři, pak pražská kavárna a nyní jsou to imigranti. Tím
vlastně vytváří pro okruh svých voličů potencionální terč, do kterého
se mohou trefovat, čímž si uvolní napětí a zbaví se alespoň částečně
frustrace ze svých nezdarů a stresů. Ta touha po silném vůdci, který pro
některé vytvoří tolik „potřebný příběh“, aby se k němu mohli
přidat a cítili se silnějšími v tom dnešním neklidném světě, nefunguje
jen u nás, ale například i nyní v USA u prezidentských voleb.

Prezident Zeman prostě vytvořil ty dva nesmiřitelné tábory, které proti
sobě stále štve, a samozřejmě to nedělá jen pro svoji zábavu, ale
protože má velké mocenské ambice, určitě chce být i podruhé zvolen
prezidentem.

Miloše Zemana přinesli na Staroměstské náměstí znázorněného jako
exkrement. Jistá část společnosti ho velmi nenávidí. Zaslouží si to
prezident? Přetáhl strunu on, nebo jeho odpůrci? Může se stát, že v
příštích týdnech přerostou protesty proti němu, zahrnující i
pokřikování před Hradem, ve fyzické násilí? A nehrozí, že se proberou i
Zemanovi příznivci a pojmou obranu prezidenta poněkud ostřeji? Jak zabránit
takovému scénáři?

Tomu se dá těžko zabránit, když polínka do ohně nejvíce přikládá sám
prezident. On je tím hybatelem společnosti. A domnívám se, že s tím
nepřestane, jelikož mu to nesmírně vyhovuje, získává tím totiž velkou
popularitu, aniž by se o ni nějak víc zasloužil. Jako kdyby byl třeba
uznávaným politikem v zahraničí nebo schopným mezinárodním vyjednavačem
atd. Vždyť on jezdí do Ruska a Číny častěji než do pro nás
důležitého Německa. Autorem tohoto rozdělujícího scénáře je právě
Miloš Zeman a jen těžko se tomu dá čelit, on v tom bude i dále pokračovat.
Ptáte se, jestli tyto spory nemohou vyvrcholit v násilí? Já si myslím, že
ne. Ale přece premiér by měl velmi ostře vystupovat proti prezidentovým
prohlášením. Oficiálním postojem Česka a Evropské unie je přece
odsouzení Ruska za anexi Krymu a za podporu ukrajinským separatistům. Z
tohoto důvodu přece souhlasíme s ekonomickými sankcemi vůči Kremlu. Jenže
Miloš Zeman říká, že na Ukrajině probíhá občanská válka, o Krymu se
nevyjadřuje a o sankcích několikrát veřejně prohlásil, že by měly být
zrušené. Proč si to předseda vlády nechá líbit a razantně neodporuje.
Sobotka s tím u nás na veřejnost nechodí, jen to pak prohlásí někde v
Bruselu. To je skutečně takový zbabělec? Vždyť si tak kope svůj
politický hrob.

Pokud jde o věcnou podstatu toho, co bylo: Měl se Herman setkávat s
dalajlámou? Podrazil vládu, když se s ním setkal oficiálně, což nečiní
politici žádné ze západních zemí? Byl dopis čtyř ústavních činitelů
přehnaný? Jaký postoj vy osobně zaujímáte k Číně a Tibetu?

Já si myslím, že k tomu kolaborantskému dopisu čtyř ústavních činitelů
přispěl i notnou dávkou prezident Zeman, který tím ale vtiskl sociální
demokracii polibek smrti a dokonal tak svoji pomstu za incident z doby, kdy
poprvé kandidoval na Hrad a někteří lidé z ČSSD ho přitom nepodpořili.
On si přece tehdy vypracoval seznam 27 zrádců, a něco podobného prováděl
v minulosti i Stalin. Miloš Zeman sice není žádný totalitní diktátor, ale
mně se zdá, jako by měl předsedu socialistů stále v rukou jako nějakou
svoji loutku. Když se bavíme o Číně, tak přispěl k tomu, že premiér
Sobotka zavrhl ten havlovský humánní aspekt naší politiky, který prý
bránil obchodu, a podepsali v roce 2014 s Čínou smlouvu o spolupráci,
čímž zničili Česko jako lidskoprávní světovou velmoc. Změnili ho na
provinční státeček, jenž poklonkuje velkým totalitním velmocím. Moc
nerozumím tomu, proč vlastně ty nynější špičky ČSSD se nechají ve
vztazích s Čínou tak ovlivňovat Hradem, když v sociální demokracii
funguje zemanovská klika – pátá kolona, která může na nastávajícím
sjezdu socialistů Sobotkovi a jeho příznivcům řádně zkomplikovat život,
přímo ohrozit jejich vládu. Že by bylo něco na tom, co se psalo v novinách,
že by Čína mohla sociální demokracii finančně podpořit ve volbách?
Nevím, nemám pro to důkazy, ale je to rozhodně podivné. Zahraniční
politiku má dělat vláda a především ministr Zaorálek, který je
víceméně neviditelný. V žádném případě se však nemůže tímto
způsobem angažovat prezident, a to takovou formou, jakou to provádí Miloš
Zeman. Já jen doufám, že se pan Zaorálek konečně pochlapí a nechá o
sobě konečně v cizině i u nás více vědět. Ať nemusí za vládu dělat
práci umělci, kteří nyní burcují národ.

Ohledně setkání ministra Hermana s dalajlámou mám zcela jasno. Klidně se s
ním mohl setkat. Protože právě v té smlouvě o spolupráci, kterou ministr
Zaorálek podepsal v roce 2014 s Čínou, je uvedeno, že se budou obě strany
vzájemně respektovat a nebudou se vměšovat do svých vnitřních
politických záležitostí. A žádný velvyslanec nebude diktovat našim
ministrům, s kým se mohou potkávat. Navíc se už v roce 2011 dalajláma
veřejně zřekl jakýchkoliv politických ambicí vůči Tibetu, pouze chce,
aby se tam dodržovala základní lidská práva a nepotlačovala se místní
kultura.

Navážu na vaši odpověď. Do dění nám každopádně vstupují umělci:
Vojtěch Dyk a Jiří Bartoška varují před ohrožením našich svobod a –
znovu – před posunem na Východ. Je to správné, či přehnané? Česká
divadla „se chtějí otevřít svobodnému dialogu“ a také varují před
tím samým. Pomohou podobné věci něčemu dobrému, nebo to spíše vrazí
klín mezi umělce a lidi, kteří mají rádi Zemana? Mají čeští
angažovaní umělci reálnou sílu, nebo jen zneužívají mediální prostor?

Ta situace je dnes o to nebezpečnější, protože prezidentský kandidát
Donald Trump se nechal slyšet, že on už Evropu – toho černého pasažéra
za americké peníze – chránit nechce a domluví se raději s Putinem. To
znamená, že si chce s ním rozdělit Evropu jako před lety na Jaltě za II.
světové války.

Objevují se pravicové nářky, že křikem na Zemana se jen odvádí pozornost
od Babiše a jeho plánů na EET a další čerpání dotací. Objevují se
levicové nářky, že křikem na Zemana se odvádí pozornost od tíživé
situace chudých zaměstnanců a sociálně potřebných. Ekonomové varují
před další krizí, zástupci průmyslu kritizují politiky za politikaření.
Čili věnujeme v naší zemi v minulých týdnech pozornost tomu, čemu máme?

Já si myslím, že je opravdu nutné současnou situaci razantně řešit. Že
se opravdu nacházíme na důležité historické křižovatce, kdy se rozhoduje
o našem dalším vývoji, zda budeme i nadále důvěryhodným partnerem pro
Západ. Ty ostatní věci, jako jsou registrační pokladny a podobně, bude
parlament i vláda řešit a nějak to dopadne. Jenže naši politikové se už
nedokážou postavit tomu druhému mocenskému centru – Hradu – a proto to
za ně přebírají lidé, kteří demonstrují. To je prostě selhání
politických elit a zejména slabého premiéra Sobotky.

Oslava sedmnáctého listopadu určitě letos proběhne bouřlivějším
způsobem. A s ním i bilance demokracie, naší cesty ke štěstí a
prosperitě. Nevyhneme se opět úvahám, zda patříme na Západ či na Východ,
a co v naší zemi děláme špatně či dobře. Povzneseme-li se nad „pěnu
dní“, kterou jsme nyní čeřili, lze říci něco, co by u té
příležitosti lidé určitě měli slyšet?

Ano, 17. listopad je určitě svátkem demokracie, kde se bilancuje její
současný stav; a dnes můžeme konstatovat, že se nachází v ohrožení.
Hrad přece nemůže zneužít lidového mandátu, který dostal přímou volbou,
a otočit kormidlo směřování naší republiky úplně jinam. A to ještě s
tím, že si přisvojuje pravomoci, které náleží jen vládě a ministrovi
zahraničních věcí. I proto bude probíhat ve společnosti debata a 17.
listopad je k tomu nejvhodnější příležitostí. Určitě tam musí zaznít
to, o čem už jsem hovořila, tedy že prezident nesmí mezi nás a západní
Evropu stavět zeď a nesmí se také podceňovat bezpečnostní rizika, která
nám hrozí především z Ruska a Číny.
