Žádný podnikatel, to je otrokář. Michaela Marksová se vypravila debatovat
do drsného kraje

REPORTÁŽ „Podnikatel, který říká, že 11 tisíc minimální mzdy je pro
lidi hodně, je pro mne otrokář. Nechápu, proč si potom takoví stěžují
na to, že nemohou najít zaměstnance,“ prohlásila na besedě v Opavě s
vysokoškolskými studenty a veřejností ministryně práce a sociálních
věcí Michaela Marksová (ČSSD). Ta se na akci, kterou uspořádala Slezská
univerzita, snažila návštěvníkům přiblížit nejdiskutovanější témata
z jejího resortu, jako jsou problémy s vyplácením sociálních dávek, s
romskou komunitou a podobně.

Prvním ožehavým tématem, o kterém začala Michaela Marksová hovořit, byla
problematika vyplácení sociálních dávek hmotné nouze. „Já o tomto
filozoficko-politickém problému často mluvím s místními politiky a
slýchávám i názory, abychom je přestali vyplácet lidem, kteří nepracují
a jsou méně přizpůsobiví. Jenže nevím, co bychom si potom s nimi počali.
Mnohdy se ani zaměstnat nedají, protože počty míst uklízeček či na
veřejných pracích nejsou neomezené. Oni by se pak zřejmě rozběhli po
okolí a začali by krást ve velkém. Ti lidé nám nezmizí, budou tady vždy
s námi a my je přece nemůžeme zabít. Někdy podezřívám starosty, že by
je nejraději chtěli vystěhovat někde do polí za města či obce, ale to
není řešení. Proto tvrdím, že i těm nejchudším bychom měli
zprostředkovávat alespoň nějaké bydlení a zůstávat s nimi v kontaktu,
aby byli kontrolovatelní. Nechci, abychom skončili jako v Jihoafrické
republice nebo v některém z jihoamerických států. Tam fungují oplocené
oblasti pro bohaté a ghetta pro chudé, kteří jsou ponecháni napospas osudu,
a vy tam pak nemůžete vystrčit ani nos, jinak vás okamžitě někdo
přepadne,“ vysvětlovala ministryně, která však na druhé straně
připustila, že by neměli figurovat v evidenci dlouhodobě nezaměstnaných
zdraví muži ve věku od 25 do 40 let. Pro ně by se mělo vždy najít
využití.

„V takových případech musejí zaměstnanci Úřadu práce volit ke
klientům jiný přístup a není to někdy jednoduché. Řešili jsme i situaci,
kdy jeden romský uchazeč dal pracovnici pěstí za to, když mu odmítla dále
poskytovat dávky a snažila se mu nabízet pracovní místa,“ doplnila
Marksová. Tak se pak společně se svými kolegy – senátorem Vladimírem
Plačkem a poslancem Miroslavem Opálkou – shodla v názoru, že daleko víc
než sociální výdaje na dávky v hmotné nouzi poškozují státní rozpočet
daňové uniky a korupce. Ministryně v této souvislosti připomněla
kontroverzní kauzy na resortu obrany, například nevýhodný nákup obřích
letadel CASA za miliardové sumy.

Města své byty prodala a soukromí vlastníci na chudých jen vydělávají

Ministerstvo práce a sociálních věcí připravuje v současné době zákon
o sociálním bydlení, který vyvolal zvláště ve vedení obcí a měst
bouřlivé reakce. Podle vyjádření ministryně Marksové se stát k jeho
zpracování odhodlává už asi 15 let a zatím není zcela jasné, zda se ho i
nyní podaří schválit do příštích parlamentních voleb v roce 2017.

„My těm nejchudším moc peněz na živobytí nedáváme. A ty ofocené
složenky se čtyřicetitisícovými částkami pro jednu osobu, které kolují
často po internetu, jsou naprostým nesmyslem. Dost financí ale dáváme
potřebným na bydlení, i když už i zde došlo k určité regulaci. Hlavním
problémem zůstává, že města se bytů po roce 1989 většinou zbavovala a
ty se pak dostaly do rukou soukromých vlastníků, kteří na těch
nejchudších dost vydělávají. Stát ale u nás celkově na podporu bydlení
moc financí neposkytuje na rozdíl od vyspělých evropských států, které
by nám přece měly sloužit za vzor. Tam jsou totiž možnosti získat
finančně dostupná bydlení, a to nejen pro ty nejchudší, ale i pro ostatní
vrstvy obyvatel, které svými příjmy nejsou schopny dosáhnout na komerční
nájmy. Takové byty tam právě spravují města a obce,“ konstatovala
levicová politička.

Podle jejich dalších slov by měl zmíněný zákon právě přispět k tomu,
aby se města o své občany více starala. Vedení místních samospráv prý
často svůj bytový fond výhodně zpeněží a potom začne nadávat na stát,
že se o bydlení sociálně slabších neumí postarat. Jako příklad uvedla
ministryně sídliště Janov v Litvínově, které mělo město před několika
lety prodat soukromým majitelům. Potom se do této lokality začali stěhovat
méně přizpůsobiví lidé a litvínovská radnice dnes požaduje po státu
řešení nepříznivé sociální situace s nově vzniklým ghettem.

„My samozřejmě chceme, aby si města z větší části rozhodovala o svém
bytovém fondu sama a společně s charitními organizacemi a třeba Armádou
spásy si řešila i bydlení pro sociálně slabé. My jim přitom budeme
finančně pomáhat. Vedení měst se na to nemohou úplně vykašlat a nechat
to jen na krku státu, proto vzniká nový zákon. Jak už jsem řekla,
někteří starostové by chtěli méně přizpůsobivé lidi třeba vystěhovat
za obce. Nicméně ten připravovaný zákon je nyní živá materie a my se
chceme dobrat se Sdružením obcí a měst společného výsledku s tím, že
budeme jejich názory v co možná největší míře respektovat. Zpracovat
legislativní normu, kterou starostové nebudou ctít, by nemělo žádný smysl,“
upřesnila ještě Michaela Marksová.

Minimální mzda je mizerná, měla by být tak 15 tisíc!

Větší diskusi, do které se zapojilo několik účastníků besedy, vyvolal
pak dotaz na výši minimální mzdy. Podle ministryně Marksové je i těch
nedávno schválených 11 tisíc korun zoufale málo a nejbližším cílem
sociálnědemokratických politiků je prý její navýšení alespoň na 40
procent průměrné mzdy v ČR, což by mělo činit o tisícovku více než
doposud. „I těch zamýšlených 12 tisíc nestačí. Já bych si ji
představovala tak ve výši okolo patnácti tisíc. Moc se mi nelíbí ani ten
argument, že právě díky nízkým mzdám máme u nás malou nezaměstnanost.
To se přece nedá hodnotit jako nějaká výhra. Podnikatel, který říká,
že 11 tisíc minimální mzdy je pro lidi hodně, je pro mne otrokář.
Nechápu, proč si potom takoví stěžují na to, že nemohou najít
zaměstnance,“ uvedla ministryně s tím, že se i v Česku málo staráme o
chudé rodiny, které žijí od výplaty k výplatě, oproti vyspělým státům
EU.

Jako další příčinu nízkých mezd v Česku uvedl poslanec Opálka fakt, že
mnoho zahraničních firem, jež u nás podnikají, vyvádí zisky do svých
mateřských zemí a čeští podnikatelé prý raději hradí úvěry za
investice ve vyšších splátkách, než by přidali svým lidem.

V závěru besedy si pak diskutující ještě posteskli nad nedostatečným
financováním zařízení pro psychicky narušené seniory, kteří často
nemají po propuštění z ústavů kam jít. V současné době se tento
problém řeší pomoci financí z Norských fondů. Nicméně poslanec Opálka
za to kritizoval i krajské úřady, které se údajně nedostatečně věnují
komunitnímu plánování a nechtějí na tyto záležitosti uvolňovat peníze.
Se vzrůstajícím věkem populace, a tedy vyšším výskytem onemocnění
Alzheimerovou chorobou, bude však nutné tento problém začít už razantněji
řešit.
