„Strašit rokem 1948? Něco se těm lidem musí říct.“ Kontrolor České
televize promluvil. I o tom, jak je to s nadržováním TOP 09

ROZHOVOR Nerovnosti, zvlášť v dnešní extrémní podobě, demokracii
poškozují a omezují, takže se může stát, že právo volit bude opět
určeno majetkem. Dnes už ale jen málokoho přesvědčí myšlenka, že
bohatství je výsledkem píle, pracovitosti, iniciativy, nápaditosti. Tvrdí
to filozof a vysokoškolský pedagog Michael Hauser, jenž jako člen Rady ČT
volá po dodržování náležitého zastoupení všech stran ve vysílání
České televize. Přitom je přesvědčen, že takové analýzy, jakou
zpracovalo Centrum pro mediální studia Univerzity Karlovy a která odhalila
zvýhodňování TOP 09 ve vysílání, potřebuje Česká televize k tomu, aby
korigovala sympatie a antipatie, jež se v její práci objevují.

I když mladé generaci už skoro nic neříkají únorové události roku 1948,
od některých politiků i historiků slýcháme, že je třeba si komunistické
převzetí moci stále připomínat a čerpat z něj zkušenosti i pro dnešek.
Historik Jaroslav Šebek z Historického ústavu Akademie věd ČR to
zdůvodňuje tím, že přítomnost tehdejší události v mnohém připomíná.
Žijeme v podobně zlomové době a je také ohrožena demokracie?

V určité zlomové době jistě žijeme, ale je otázka, čím přesně se
podobá době po druhé světové válce. Tehdejší svět šel doleva, jak se
říká, a současný svět směřuje kam? Rozhodně ne doleva, pokud tím
myslíme poválečný imperativ rozšířený ve většině zemí: vyvarovat se
selhání liberální demokracie – ekonomická krize, nástup Hitlera k moci,
vznik války – tím, že vytvoříme spravedlivější ekonomický systém,
který překoná propastné rozdíly v rozdělení bohatství a umožní
sociální vzestup neprivilegovaných. Tak se na to dívala většina politiků,
u nás to byly všechny čtyři strany Národní fronty včetně lidovců a
národních socialistů. Dnes je toto téma v reálné politice stále okrajové
a celosvětově se tyto rozdíly stále zvětšují.

Někdo pak může z února 1948 vyvodit absurdní poučení: únorový převrat
byl nakonec umožněn tím, že převládl imperativ k ekonomické demokracii
– k socializaci. Komunisté by se jinak nedostali tak snadno k moci. Poučení
je: základním nebezpečím pro demokracii je imperativ socializace, který
znamená snížení ekonomických a sociálních nerovností. A to je podivné
poučení, protože tyto nerovnosti, zvlášť v dnešní extrémní podobě,
naopak demokracii poškozují a omezují. Například se může stát, že
právo volit bude opět určeno majetkem, jak tomu bylo před prosazením
všeobecného volebního práva sociálnědemokratickými stranami na začátku
dvacátého století.

V čem tedy spočívá analogie nynějšího stavu a situací po roce 1945? V
šíření lživých zpráv a v neschopnosti demokratických politických stran
adekvátně reagovat na situaci?

Mezi dneškem a poválečnou dobou jsou pouze vzdálené podobnosti, protože
dnešní doba má přesně opačné základní směřování, než měla doba
poválečná. Že dnešní pravicový populismus se také snaží manipulovat
obyvatelstvo a také šíří polopravdy nebo falešné zprávy nebo že také
chce získat co největší moc, je všechno, co se o tom dá říct. Jedna věc
je však opravdu společná. Tehdejší demokratické strany nepřišly na to,
jak reálně čelit vzestupu komunistů a jak odvrátit hrozbu převratu, a tak
to vyřešily amatérsky provedenou demisí. Když se podíváme na dnešní
strany, které chtějí čelit novému populismu, ukazuje se, že jsou podobně
bezmocné a jejich recepty často končí pravým opakem: posílením
populistických stran. Populismus říkám s jistou výhradou, protože hnutí
ANO není klasická populistická strana, nýbrž spojuje tradičně
demokratické a populistické prvky, ale to je jiné téma.

Proč ale minulý režim a jeho zakládající událost, únor 1948, zůstává
určitým přízrakem, který obchází Českou republikou a hrozí, že se
vrátí a znovu se uskuteční?

Je to celkem jednoduché. Věří někdo skutečně, že minulý režim nebo
únor 1948 se může opakovat? Pokud ano, tak ať si srovná tehdejší svět a
dnešní svět, tehdejší geopolitickou situaci a dnešní geopolitickou
situaci a tak dále. Strašení návratem minulého režimu a novým únorem
1948 má určitou mobilizační funkci: něco se voličům musí říct,
třebaže to má k realitě na hony daleko. Když pak přestává zabírat
strašení minulým režimem, musí se nalézt nové strašidlo. Proto téma
islámu a migrace přišlo jako na zavolanou a do značné míry začalo plnit
funkci, jakou mělo téma „minulý režim“ nebo „únor 1948“: vyplňuje
prázdno v politických programech.

Platí v současném světě ještě rozdělení na pravici a levici? Je dáno
jen postoji k velikosti bohatství přerozdělované státem a množstvím jeho
zásahů do života občanů?

Jak letos v únoru ve své pražské přednášce řekl francouzský filozof
Jacques Ranciè, reálná politika je politikou fikce. Její témata jsou
součástí určitých příběhů, které s realitou souvisejí jen velmi
volně nebo vůbec ne. K tomu dodávám, že čím více se zamlžuje
rozdělení na pravici a levici, tím více se šíří politika fikce.
Příkladem je politika zaměřená na tzv. evropské hodnoty. Co se tím myslí?
Kde jsou nějaké evropské hodnoty? Kdo v ně věří? Ano, křesťané věří
v Krista, moderní Evropan věřil v rozum, postmoderní Evropan věří, že
ničemu nevěří. „Evropské hodnoty“ jsou fikcí a v politice účinkují
právě jen jako fikce, do níž si každý vloží, co se mu líbí.

Sice se říká, že z Bruselu vládne Evropě neomarxistická levice, ale
nejsilnější frakcí v Evropském parlamentu jsou lidovci a levicové strany
většinu rozhodně netvoří. Jak je to tedy s levicovými stranami v Evropě a
míří po komunistech k bezvýznamnosti i sociální demokracie jako další z
tradičních levicových stran? Co může levice v současnosti voličům vůbec
nabídnout?

Dnešní levice se od sedmdesátých let minulého století snaží nalézt
novou základní orientaci. Poté, co se neuskutečnily naděje vkládané do
antisystémového hnutí roku 1968 v západní Evropě a v USA a ztroskotalo
pražské jaro jako poslední pokus o svobodnou formu státního socialismu, se
levice stala skeptickou k celkové systémové změně. Buď se jako
parlamentní síla snaží regulovat neoliberální kapitalismus, tak aby se
společnost nerozpadla na pouhé egoistické atomy, nebo se často jako
mimoparlamentní síla věnuje menšinám a znevýhodněným skupinám,
vyloučeným lidem, ohleduplnému a autonomnímu způsobu života, ekologii.
Obecným cílem levice je dnes spojit svobodu jednotlivce a sociální,
kulturní či ekonomickou rovnost, například v podobě rovnosti
příležitostí. Svoboda, rovnost, solidarita jsou levicové ideály, které
neztratily nic na svém významu, ale není jasné, jak se k nim přibližovat v
limitech neoliberálního kapitalismu.

V jakém stavu vidíte tu část politického spektra, která se hlásí k
pravicovému vidění světa?

Pravice, která se tradičně drží principu osobní svobody spojeného s
vlastnictvím a s tzv. odpovědností jedince, také tápe. Co dnes pravice
může nabídnout voličům? Už jen málokoho přesvědčí myšlenka, že
bohatství je výsledkem píle, pracovitosti, iniciativy, nápaditosti. Tento
„americký sen“ se už v době finanční krize a po odhalení různých
privatizačních a korupčních skandálů začal jevit jako politicky
nepoužitelná fikce.

Stále je celkem jasné, co jsou levicové a co pravicové principy, ale jejich
uskutečňování se zadrhlo tím, že současná společenská, politická a
ekonomická realita je nepřehledná a chaotická. Právě nepřehlednost a
chaotičnost dnešního světa způsobují, že v politice se objevují
především fikce a mizí dělení na pravici a levici. Nemizejí však
reálné důvody toho, proč vznikly levicové politické myšlenky, ba těchto
důvodů přibývá.

Začali jsme připomínkou února 1948. Jiným historickým událostem se
věnoval ruský seriál „Zapomenutí vůdci“, který koncem minulého roku
odvysílala Česká televize. Co vás jako člena Rady ČT vedlo k tomu, abyste
vyjádřil nesouhlas s rozhodnutím Rady pro rozhlasové a televizní
vysílání, která konstatuje, že Česká televize odvysíláním tohoto
seriálu porušila zákon kvůli hrubému zkreslení faktů a bagatelizaci
zločinů?

Zákon o České televizi – konkrétně článek druhý – říká, že
vyváženost a objektivita vysílání se posuzují ve svém celku, tedy ve
vztahu ke všem pořadům na dané téma. Česká televize odvysílala pět
dalších dokumentů k výročí ruské revoluce, jako byla francouzská
třídílná série Apokalypsa Stalin nebo dokument Stalin versus Trockij,
soudruzi na život a na smrt (ZED). K těmto pěti dokumentům Rada pro
rozhlasové a televizní vysílání nejspíš nepřihlédla. Druhá věc je
samotný obsah seriálu „Zapomenutí vůdci“. Dal jsem si práci a podíval
jsem se na odbornou literaturu v anglicky mluvících zemích. V dílech o
Berijovi, které byly v rozhodnutí RRTV uvedeny jako příklad hrubého
zkreslení historických skutečností a bagatelizace zločinů, jsou jistě
překvapivé důrazy a výčet zločinů není úplný, ale nenašel jsem tam
vysloveně nepravdivé údaje. Můžeme diskutovat o výkladu tehdejších
událostí nebo o počtu obětí, jak se to dnes děje mezi historiky.
Například odhady celkových obětí stalinismu mají neuvěřitelné rozpětí
od dvou až tří milionů až po šedesát milionů. V dokumentu se nezamlčuje,
že Berija se na zločinech stalinismu podílel. Souhlasím, mělo se také
mluvit o jeho podílu na Katyni nebo na vraždě Trockého. Ani tak se však v
dokumentu nezakrývá, že Berija má na rukou krev.

Tu má nepochybně i Stalin, o němž a o seriálu Zapomenutí vůdci jste v
pátek večer diskutoval v České televizi ve speciálním vydání pořadu ČT
90’. Jaké ohlasy na své vystoupení jste zaregistroval?

Zvláštní věc. Zmínil jsem například, že Stalin jako student teologie
psal lyrické básně, jak se o tom dočtete na anglické Wikipedii
https://en.wikipedia.org/wiki/Joseph_Stalin. Dal jsem to do protikladu s tím,
že jako mladý revolucionář jednal jako gangster a že gangsterské prvky v
něm už zůstaly. Chtěl jsem ukázat, že stalinismus v sobě měl krajní
vyhrocení protikladů, o němž současný italský filozof Domenico Losurdo
hovoří jako o saturnské dialektice, jako o dialektice říše mrtvých. V
debatě jsem říkal, že mi jde o vysvětlení stalinismu: proč vznikl, jakou
měl povahu, proč Stalin měl ve své době tolik sympatizantů včetně lidí,
u nichž by nás to ani nenapadlo, jako byl Churchill.

Jak ukazuje profesor Geoffrey Roberts ve Financial Times, Stalin a Churchill se
vzájemně obdivovali
https://www.ft.com/content/5368cb54-9510-11e1-ad72-00144feab49a. Stejně tak
bych se ptal u národního socialismu nebo kolonialismu jako každý, kdo chce
porozumět vzniku a povaze temných stránek dvacátého století proto, abychom
se poučili z historie a poznali příčiny, z nichž mohou vyrůst temné
stránky našeho století, a tyto příčiny se snažili odstranit. Český
veřejný prostor však ani po třiceti letech od roku 1989 na tyto podstatné
diskuse o dějinách není připraven, jak o tom svědčí některé reakce na
mé vystoupení. Například šéfredaktor serveru Forum24 Pavel Šafr to
vyložil tak, že jsem v zásadě obhajoval Stalina
http://forum24.cz/k-debate-o-stalinovi-a-jeho-zlocinech-ct-pozvala-i-stalinistu-pozveme-k-diskuzi-o-hitlerovi-esesaky/.

A to vás překvapilo, když trochu podobně na vaše slova reagovali i ti,
kteří s vámi ve studiu České televize debatovali, komentátor Českého
rozhlasu Plus Libor Dvořák i člen Rady vlády pro národnostní menšiny
Alexej Kelin?

Nevyjadřuji se k vystoupení dalších hostů v této debatě, ale jistě byla
chyba, že tu nebyl ani jeden odborný historik.

Když si neklademe otázku, proč tyto režimy vznikly a proč v nich kdysi
tolik lidí spatřovalo něco kladného, nepochopíme ani to, co se děje v
dnešním světě, kdy nemálo lidí volí populistické politiky. Tím
nepřirovnávám současný populismus ke stalinismu, neboť v něčem je to
opravdu nový fenomén, který zůstává v hranicích liberální demokracie a
zároveň ji v něčem mění. Pouze vysvětluji svůj postoj: snaž se pochopit
minulost, abys pochopil současnost a včas jednal.

V Radě České televize jste se názorově nestřetl se svými kolegy jen na
toto téma, ale i nad analýzou zpravodajství České televize, kterou na
žádost RRTV zpracovalo Centrum pro mediální studia Univerzity Karlovy a
podle níž ČT stranila TOP 09, čímž porušovala zákon, konkrétně zásadu
objektivity a vyváženosti. Na schůzi Rady ČT jste neprosadil její
projednávání, naopak zaznělo, že levicoví radní, mezi něž jste řazen,
mohli mít podíl na přípravě samotné analýzy. Co vy na to?

Momentálně čekáme, až se k nám dostane vyjádření děkana fakulty
sociálních věd, kam toto centrum spadá. Česká televize zaslala na
začátku ledna tehdejšímu děkanovi Jakubovi Končelíkovi žádost o
stanovisko, které podle sdělení ředitele ČT Petra Dvořáka přišlo
těsně před posledním veřejným zasedáním Rady ČT. Volám po
dodržování náležitého zastoupení všech stran ve vysílání České
televize bez ohledu na své osobní politické názory. Prosazuji třeba
větší zastoupení ODS, třebaže s ní většinou nesouhlasím. Bohužel v
českém veřejném prostoru se stále neodlišuje snaha o spravedlivé
zastoupení politických stran či názorových orientací v ČT a osobní
preference. Hájíš větší zastoupení ODS? Tak to jsi skrytý příznivec
ODS. Hájíš vysílání „Zapomenutých vůdců“? Aha, tak to sympatizuješ
s Berijou a dalšími.

Za velké téma označil analýzu v době zveřejnění Martin Kolovratník,
člen sněmovního výboru, který se médii zabývá, ale časem to utichlo. Co
jste si od projednávání zprávy v Radě ČT sliboval?

Analýza CEMES rozvíjí metodu, kterou si můžeme představit zjednodušeně
takto: analytik měří na stopkách čas poskytnutý jednotlivým stranám v
určitém celku vysílání, například v určitém období před volbami.
Výsledek tohoto měření pak posoudí podle reálného významu stran ve
společnosti. Je to jednoduchý princip, v němž se nemusí zkoumat, co, kdo a
jak říká, nýbrž se měří čas. Podle mě je to nejspolehlivější
způsob, jak posuzovat politickou nestrannost médií. Každý redaktor je jen
člověk a často nevědomě tíhne k upřednostnění určitých politických
názorů. Tento typ analýzy má sloužit k tomu, aby si redaktoři a editoři
jednou za čas uvědomili, že mají jisté tendence, které, jak říkám, jsou
často nevědomé. Takže tento druh analýzy by mohl být jakousi pravidelnou
politickou hygienou zpravodajství České televize. Debata v Radě ČT o
analýze byla poznamenaná předvolební vypjatou atmosférou, kdy si ji
někteří spojovali s určitými politickými zájmy. Analýza nevznikla na
politickou objednávku, vždyť ji zadala Rada pro rozhlasové a televizní
vysílání na základě veřejné soutěže dlouho před prezidentskými
volbami.

Myslíte si, že materiály podobné tomu, který vypracovalo Centrum pro
mediální studia Univerzity Karlovy, mohou něco změnit na současné podobě
vysílání veřejnoprávní televize?

Právě takové analýzy potřebuje Česká televize k tomu, aby průběžně
korigovala sympatie a antipatie, které se v její práci objevují většinou
nevědomě, a to kvůli povaze této práce. Není na tom nic divného. K
jistému zkreslování a stranění, které se projevuje třeba jako neúměrný
časový prostor, který dostane určitý politik nebo strana či hnutí, bude
docházet vždy. Záleží jen na zavedení mechanismů autokorekce, které tyto
tendence odhalují a dávají příležitost je napravit. K těmto mechanismům
patří i to, že více nasloucháme svým vlastním kritikům a jejich kritiku
nechápeme hned jako ohrožení. Obecně platí, že kdyby Česká televize
neměla obavu více naslouchat kritickým hlasům, posílila by tím svou
veřejnoprávní pozici.
