Manipulace lidmi pohořela. Honák krav má stejný hlas jako slavný zpěvák,
komentuje volby v USA Milan Badal, spolupracovník kardinála Duky

Kněz a spolupracovník Dominika Duky Milan Badal, který je ředitelem odboru
veřejných vztahů Arcibiskupství pražského, se rozepsal o volbách po
americku. Všímá si především toho, že Donald Trump poděkoval své
soupeřce za tvrdý boj a Hillary Clintonová vyzvala své voliče, aby jejímu
soupeři dali šanci. „Zkrátka oba – ať už to myslí upřímně, či ne
– vyzvali národ, který se kvůli nim rozdělil, ke sjednocení a společné
práci,“ uvedl v textu pro ParlamentníListy.cz.

„Toto vítězství bylo vítězstvím nad namyšlenými a draze placenými
průzkumníky veřejného mínění, nad většinovou mediální scénou i nad
celebritami, které mají dojem, že se kolem nich točí celý svět. Ba
dokonce to bylo i vítězství nad penězi,“ zkonstatoval také Badal se slovy,
že pohořela i všemocná mediální scéna. Všímá si i peněz
investovaných do kampaně či celebrit, které Clintonovou podpořily. A
vnímá poučení, které bychom si pro náš politický a společenský život
mohli vzít.

Závěrem pak podotkl, že není dobré rýsovat katastrofické scénáře. „Jsme
na Západě, podílíme se na životě Evropy a euroatlantické civilizace.
Třeba nebude tak špatné, že v Americe budou mít prezidenta, který ví, kde
naše republika leží a co se v ní děje, už proto, že odsud pochází jeho
první žena, s níž a její rodinou udržuje velmi korektní vztahy,“
uzavřel.

Celá glosa Milana Badala

Volby po americku

Nejsem samozvaný politolog, odborník na USA či generál, který po boji
udílí dobré rady. Nejde mi o to hodnotit, zda měla zvítězit Hillary
Clintonová, nebo Donald Trump. Jen bych rád upozornil na něco, co snad kromě
řady politologů, mediálních pracovníků, ale i politiků je zřejmé
každému běžnému člověku.

Po vítězství poděkoval D. Trump své soupeřce za tvrdý boj, podobně ona
po krátké odmlce, jistě plná zklamání, vyzvala své voliče, aby dali
jejímu soupeři šanci. Zkrátka oba – ať už to myslí upřímně, či ne
– vyzvali národ, který se kvůli nim rozdělil, ke sjednocení a společné
práci.

Toto vítězství bylo vítězstvím nad namyšlenými a draze placenými
průzkumníky veřejného mínění, nad většinovou mediální scénou i nad
celebritami, které mají dojem, že se kolem nich točí celý svět. Ba
dokonce to bylo i vítězství nad penězi.

Ukázalo se, že lidé volí nakonec jinak, než jak uvádějí ve výzkumech
veřejného mínění. Proč? To je dobrá otázka pro politiky. Bojí se snad
říkat pravdu? Nechtějí být skandalizováni. Nebo si prostě jen říkají,
že do toho, koho budou volit, zkrátka nikomu nic není?

Všemocná mediální scéna také pohořela. Manipulace lidmi, jejich
míněním, má zřejmě svou mez. Pohřební výrazy těch, kdo se cítili
jistí ve svých úsudcích, kdo pohrdají skutečným voličem z venkova, a
dokonce se vyjadřují, že by takoví nevzdělaní lidé snad ani volit neměli,
byly směšné.

Na stranu Hillary Clintonové nastoupila opravdu vybraná přehlídka celebrit
– herců, zpěváků a podobně. Pod dojmem, že když oni si koupí modré
tričko, bude ho kupovat okamžitě celý národ, když oni řeknou, co se má
dělat, všichni bez odmluvy poběží podle jejich pokynů, si mysleli, že
situaci přece jasně rozhodnou. A znovu se ukázalo, že to, že když je
někdo skvělý herec či úžasný zpěvák, neznamená nic jiného, než že
je známý a význačný umělec. Jeho politické názory a postoje mají
možná větší váhu než u neznámých lidí, ale jejich hlas váží stejně
jako hlas honáka krav v Arizoně.

Do kampaně podle médií investovala paní Clintonová dvakrát tolik co Donald
Trump. „Ach, jaký je to svět, kde už ani peníze nepomáhají, kde se lidé
nedají koupit!“ chtělo by se ironicky zvolat.

Možná by bylo namístě vzít si z ledasčeho, co jsme v USA zahlédli, trochu
poučení i pro náš politický a společenský život. Co bych ale rozhodně
nekopíroval, je použitý slovník. Nelze ale přehlédnout, že Trump se svou
obhroublostí jen dovedně použil zbraně mediálního prostředí. Jsme-li
soudní a přehrajeme-li si řadu filmů, přečteme některá „novátorská“
literární díla, zjistíme, že to jsou právě média a svět umění, které
nás bohatě zásobují vulgaritami a činí z nich cosi ne jen běžného, ale
dokonce „umění“.

Myslím, že není dobré rýsovat katastrofické scénáře. Jsme na Západě,
podílíme se na životě Evropy a euroatlantické civilizace. Třeba nebude tak
špatné, že v Americe budou mít prezidenta, který ví, kde naše republika
leží a co se v ní děje, už proto, že odsud pochází jeho první žena, s
níž a její rodinou udržuje velmi korektní vztahy. Náš smysl pro humor a
pocit, že jsme pupkem světa (jakkoli tomu tak není), by mohlo uspokojit, že
zatímco Američané budou mít první dámu, my díky Trumpově první ženě
budeme mít první tchyni. A to také není k zahození.
