Moč a výkaly. Píchli mi do zadku silnou jehlu a všichni křičeli.
Strašidelný zážitek z nemocnice v Rusku

Islandská tanečnice standardních a latinskoamerických tanců Hanna Runová
popsala své zážitky z ruské nemocnice. Text vyšel na jejím blogu, odkud
jej převzal ruský server Varlamov.ru. Překlad článku přináší server
Tapolitika.cz.

„Vzpomínám si, že první věc, kterou jsem si uvědomila, bylo: tyto sestry
jsou oblečené jako typické sestry z hororových filmů. Umístili mě na
pokoj a položili na tvrdou dřevěnou lavici, ačkoliv v pokoji byly také
klasické postele,“ píše Runová.

Celý text je ZDE

„Nějaký čas jsem ležela na oddělení sama. Pak jsem slyšela, jak se
otevírají dveře, a někdo vstoupil. Bez jediného slova mě převrátil na
bok, shrnul mi oděv a zabodl injekci do hýždí. Měla jsem pocit, že mě
nebodl tenkou jehlou, takovou, jaká se používá na Islandu, ale opravdu
silnou jehlou.”

Injekce bez vysvětlení

Jak píše Hanna na své stránce HannaRun.is, umí trochu rusky, ale v
nemocnici byla zcela zmatená. Vůbec nepochopila, co to bylo za lékaře,
který vstoupil do pokoje a bez vysvětlení jí vpíchl injekci. Zeptala se
sester, ale ty neměly ponětí, o jakém úkonu nebo lékaři Hanna mluví. V
nemocnici začali hledat tajemného doktora, který, jak se později ukázalo,
opravdu Hanně podal přípravek, který rozšiřuje cévy.

„Ani jsem se nestihla vzpamatovat a už jsem se ocitla v sanitce, která mě
vezla do jiné nemocnice. V sanitě mě položili na tvrdou kovovou postel bez
jakýchkoliv popruhů. Během jízdy jsem se musela držet stěn, abych neupadla.
Jeli jsme asi 20 minut. Řidič jel jako šílený, několikrát jsem málem
spadla dolů, neměla jsem se čeho držet. Silnice, po kterých jsme jeli, byly
hrozné. Asi jako venkovská silnice někde daleko na farmě na Islandu. Sanita
neustále divoce poskakovala,“ říká Hannah.

Zdravotní sestry křičely na sebe navzájem

Příjem v další nemocnici, kam se Hanna dostala, začal hlukem a nadávkami.
Nikitovi a jeho rodičům nedovolili Hannu doprovázet.

„Jedna zdravotní sestra křičela na každého, kdo kolem ní prošel.
Křičela na ostatní sestry, a ony křičely na ni. Byla jsem v šoku z toho,
jak pracovníci nemocnice jednali mezi sebou. Nikita a jeho máma mně
vysvětlili, že tam je to normální a že si toho nemám všímat.“

Hannu posadili do vozíku a vezli někam po chodbách nemocnice. Neměla
tušení, kam a proč ji vezou. Má-li se psychicky připravit na to, že ji
teď nějaká zdravotní sestra nebo lékař opět bez varování něco píchnou.

Zatímco Hannu vezli po labyrintu chodeb nemocnice, uvědomila si, že
potřebuje na záchod. Požádala tedy sestru. Zdravotní sestra naštvaná
jejími vrtochy ji s rámusem vstrčila na záchod.

Záchod zacákán močí a výkaly

„Když jsem se ocitla na nemocenské toaletě, ztratila jsem řeč. Podlaha
byla zbarvená močí, všude kolem se válel použitý toaletní papír,
sedátko od záchodu viselo na nějakém potrubí podél stěny. Sám záchod
byl zacákán močí a výkaly. Přetáhla jsem svetr přes nos a snažila se
nedýchat, abych se nepozvracela. Snažila jsem se v žádném případě
ničeho nedotýkat. Umyvadlo bylo zaplaveno krví, takže umýt ruce po wc nebyl
dobrý nápad. Chtělo se mi utíkat, kam mě nohy ponesou.“

Neměla si čím otřít rozkrok

Hanna už nechtěla nic jiného, jen se vrátit domů. Lékaři ji ale vzali na
ultrazvuk. Vedli ji do jakési čekárny. Tam jí řekli, aby si sundala kalhoty
a spodní prádlo, že jí vyšetří pochvu, aby vyloučili vnitřní
krvácení.

„Svlékla jsem se do půl těla a lehla si na lehátko. Svetrem jsem se kryla,
abych nebyla úplně nahá,“ píše Hannah.

„Když dokončili prohlídku, řekli mně, že mohu jít. Požádala jsem o
ubrousek na otření gelu v rozkroku po ultrazvuku, ale bylo mi řečeno, že
žádné ubrousky nemají. Musela jsem spodní prádlo obléci tak, jak jsem
byla. Gel se okamžitě prosákl přes oblečení.“

Pokoj páchnoucí plísní

Dále následoval spor s lékaři, kteří se rozhodli ponechat Hannu v
nemocnici pro další podrobnější vyšetření. Lékaři trvali na tom, aby
Nikita a jeho otec odjeli domů. Dovolili, aby zůstala pouze Nikitova maminka,
která ale nemluví anglicky, a nemohla tak pomoci s překladem.

„Mě dali na pokoj, který strašně páchl plísní a výfukovými plyny,
protože přímo pod oknem stála nastartovaná sanitka. Měla jsem pocit, že
stojím na benzince. Sedla jsem si na postel, ale bylo mi odporné na ní spát,
protože můj polštář byl celý pokrytý žlutými skvrnami a postel hrozně
páchla. Nikitova máma rozprostřela své sako přes postel, abych si mohla
lehnout.“

Do pokoje vstoupila zdravotní sestra. Gumové rukavice na rukách. S někým
telefonovala. Pak ve stejných rukavicích, v nichž držela mobilní telefon,
vytáhla jehlu a zavedla Hanně kapačku.

Injekce za injekcí

Hannu i nadále drželi v uzavřeném pokoji. Neustále jí podávali nějaké
injekce. Bylo jí řečeno, že stráví v nemocnici tři dny a celou tu dobu
bude muset hladovět.

„Byla jsem z toho šílená. Chtěla jsem se rychle dostat ven. Prosila jsem
Nikitu, aby mě odvezl, byla jsem si jistá, že mě dříve nebo později
rozřežou na orgány.“

Z početných vpichů už Hannu bolelo celé tělo. Nechápala, co se děje a co
může očekávat. Na nemocniční chodbě byl neustálý hluk a řev. Buď se
lékaři a zdravotní sestry hádali mezi sebou, nebo pacienti křičeli
bolestí. Když neutichající hluk naplnil pohár trpělivosti, Hanna
přesvědčila Nikitu, aby jí pomohl utéct.

„Na cestě ven jsme viděli nějaké lidi ve špinavém oblečení, kteří
leželi nebo seděli na podlaze přímo v chodbě nemocnice. Sledovali nás, jak
odcházíme. Bylo zřejmé, že jim je velmi zle,“ popisuje Hanna Runová.
