Vím, proč se Merkelová podřizuje diktátu USA. Migrace je nástroj USA proti
Evropě. Turek byl vždy vyděrač, hraje velmi ošklivou roli. Znalec
Blízkého východu promlouvá

ROZHOVOR Petr Markvart, který se dlouhodobě profesně pohybuje v oblasti
Blízkého východu (hlavně v Iráku a Sýrii) a v Africe říká, že Angela
Merkelová, pokud jde o migrační krizi, se podřizuje diktátu Ameriky.
Migrace je nástroj USA na oslabení Evropy a Spojené státy ji podporují –
společně s Tureckem a Saúdskou Arábií – stejně jako ISIS. Turecko hraje
v dnešním světě mimořádně ošklivou roli. Erdogan prosazuje
velko-osmanskou vizi. Markvart popsal, jaké zájmy mají Turecko, USA a
mocnosti Zálivu.

Hovoří se o tom, že agresivní hrozbou pro Evropu je Rusko. Ale co Turecko?
Uniklo, že Erdogan vyhrožoval předsedovi Evropské rady Tuskovi a předsedovi
eurokomise Junckerovi, že Evropu zaplaví uprchlíky. Používá migraci jako
zbraň na vydírání Evropy? Podporuje Turecko migraci cíleně? Irácký
uprchlík žijící v ČR Salman Hasan řekl, že USA cíleně vyvolaly
migrační vlnu, aby oslabily Evropu... Co si o tom myslíte?

Problém ilegální migrace slouží nepochybně více hráčům. Turecku jako
nástroj vydírání, který má především definitivně přimět unijní
politiky k přijetí této země do Evropské unie. Spojeným státům jako
nástroj k oslabení Evropy v honbě za jejich globální ekonomickou a
finanční nadvládou a bohatým arabským státům oblasti k infiltraci Evropy
a k nátlaku na přijetí jejich vlastní energetické koncepce, která z nás
učiní de facto vazaly všech jmenovaných. Čím dříve si uvědomíme, že v
této válce má Evropa spojence na druhé straně barikády, tím lépe pro
nás samotné.

Nevypadá to tak, že Angela Merkelová teď kope, pokud jde o migrační krizi,
za Turecko? Hraje tam roli stále rostoucí vliv německých občanů tureckého
původu? Nebo staré spojenecké vazby Turecka a Německa? Co za tím může
být?

Německo není suverénní zemí. Německý Kanzler Akte z 21. května 1949
vyjmenovává taxativně oblasti, kde se spolkový kancléř, v našem
případě kancléřka, podřizuje pokynům ze Spojených států. Brutální
útoky na společenské a hospodářské základy Německa v podobě současné
ilegální migrace a likvidační kampaň proti jeho nejvýznamnější firmě,
kterou je Volkswagen (11. největší firma světové ekonomiky, která
zaměstnává téměř 600 tisíc lidí, včetně těch z České republiky),
jsou významným varováním, co může nastat v případě neposlušnosti.
Politika vstřícnosti EU vůči Turecku je jednou ze stálých priorit politiky
Spojených států, která je prosazována na všech strategických
euro-atlantických jednáních. Řekl bych tedy, že otázka současného zcela
nesmyslného a protiněmeckého (nebo chcete-li i protievropského) chování
Angely Merkel, je tedy spíše výrazem diktátu a bezmoci, než jejího
spolčení s Turky.

Též se hovoří o tom, že Erdogan sní o obnovení Osmanské říše. Turecko
má druhou nejsilnější konvenční armádu v NATO, má jednu z
nejsilnějších konvenčních armád na světě a má prý dokonce silnější
konvenční armádu než Rusko. Není i toto příčina, proč se Turecko chová
tak asertivně vůči Evropě? Když dám provokativní otázku v nadsázce,
dala by se teď turecká armáda (se svými pátými kolonami) zastavit aspoň u
Vídně jako v roce 1683, nebo až na Rýně?

Turecko má zajisté silnou konvenční armádu, ale otázka její skutečné
hodnoty (jako u všech ostatních armád), nespočívá v její velikosti. Jako
vždy rozhoduje kombinace kvality velení, morálního stavu mužstva a
technické úrovně výzbroje. A z těchto hledisek bych turecké ozbrojené
síly příliš nepřeceňoval. Turecká armáda nepochybně může vzbuzovat
obavy u svých sousedů, ale představa její vojenské invaze do Evropy je
úsměvná. Aby se však tato představa jednou nenaplnila (stejně jako
ostatní typy hrozeb), je potřeba ukončit naše snění a představy o
mírovém světě plném spojenců a neutrálů a ihned začít znovu budovat
vlastní národní či regionální ozbrojené síly. Říkám úmyslně „národní
či regionální“, neboť jak NATO, tak EU v současnosti i v nedávné
minulosti neúnavně prokazují, že jsou pouze nástrojem k prosazování
mocenských zájmů Spojených států a velkých zemí a vůle, zájmy či
názory dalších je vůbec nezajímají.

Turecko v tuto chvíli expanduje hlavně hospodářsky. A jeho geografická
sféra zájmů v oblasti nových trhů se téměř přesně shoduje s tou naší.
Je jí především Střední Asie a Afrika. Tam bychom měli být připraveni,
stejně jako naši předkové na hradbách Vídně, jejich expanzi zastavit.

Na druhou stranu se vždy hovořilo o tom, že turecká armáda byla garantem
sekulárního státu. Dopustila by konflikt se Západem? Anebo – nemůže
vzniknout synergie mezi „attatürkovským“ nacionalismem armády a
islámským osmanským imperialismem Erdoganových islamistů?

Je pravdou, že turecké ozbrojené síly byly (stejně jako v mnohých jiných
zemích) většinou garantem zdravého politického vývoje. Když už se
události v novodobém Turecku řítily ke katastrofě, byli to právě jeho
generálové, kteří převzali dočasně výkon státní moci a umožnili
zformování nových politických sil. Čím více se však politika Spojených
států dostává do vleku přání islamistických vládců Saúdské Arábie a
dalších monarchií v Zálivu, tím více budou sílit i velko-osmanští
islamisté v Turecku. Jejich touhu po úspěchu, moci a vítězství je potřeba
ukojit za každou cenu, aby mohli národu ukázat svojí sílu. K dosažení
této iluze má mimo jiné sloužit rozparcelování severní Sýrie a Iráku,
izolace Íránu a fixace Egypta v této vznikající ose.

Tradičně sekulární turecké ozbrojené síly hrají v této hře stále
trpnější roli a jsou ve vleku událostí. V tomto smyslu si nelze nevšimnout
různých čistek a honů na čarodějnice, které Erdoganův režim v
tureckých ozbrojených silách v posledních letech cíleně uskutečňuje.
Současný náčelník generálního štábu, generál Hulusi Akar získával
svoje velitelsko-politické ostruhy především v operacích proti Srbům v
Bosně, v Kosovu a Metochii. Ihned po jeho příchodu do čela ozbrojených sil
v srpnu 2015 se jejich přístup ke konfliktu v Sýrii začal radikálně měnit
a stal se daleko agresivnějším a poplatnějším politickým přáním
Erdogana. Sestřelení ruského bojového letounu Su-24 nad Sýrií, aktivní
dělostřelecká baráž, chránící teroristy v syrském Azazu nebo
vraždění kurdských civilistů v tureckém Cizre jsou zřejmým důkazem,
jakým směrem hodlá generál Akar tureckou armádu nadále vést.

Jaké jsou hlavní cíle a národní zájmy Turecka na Blízkém východě?
Jaké jsou vztahy Turecka a USA? Nedávno Erdogan poměrně ostře verbálně
zaútočil na Američany kvůli jejich podpoře Kurdů...

Všechny politické síly, které chtějí ve vnitřních záležitostech své
země udivovat silou (nebo spíše siláctvím), jak to předvádí i Erdoganova
AKP, potřebují prokázat svoji sílu v mezinárodních vztazích. Vůči
Evropě tím, že jí donutím k přijetí Turecka do EU, vůči Spojeným
státům tím, že se vymezí proti jejich podpoře (iráckých) Kurdů, proti
slabším sousedům Sýrii, Iráku a Řecku vojenskými provokacemi, podporou
teroristů, územní expanzí. Historická zkušenost nás učí, že Turek byl
v zásadě vždycky vyděrač a zbabělec, který vystupoval z pozice síly
vůči slabším a páchal podrazy proti silnějším.

Cílem velko-osmanské vize, jejímiž dědici se Erdogan a jeho AKP cítí být,
je rozšíření území pod tureckým kulturním a politickým vlivem do
severní Sýrie, severního Iráku, severovýchodního Íránu a turkicky
hovořících zemí a oblastí na Kavkaze. Tato vize zahrnuje i
kulturně-politickou restauraci tureckého vlivu v oblastech Bulharska,
Makedonie, Kosova a Bosny. Tím by se stalo Turecko dominantním politickým
hráčem na Blízkém východě a kontrolovalo by energetické, logistické i
migrační přístupy do Evropy. Jedním z hlavních důvodů pokračujících
bojů o syrské Aleppo je neochota Erdogana uznat porážku svých spojenců a
územní celistvost Sýrie.

Nu, pokud tyto představy evropským politikům nevadí, je důležité, že
alespoň vadí jiným, zejména Syřanům, Kurdům, Iráčanům a konec konců i
Rusům, kteří u Aleppa bojují za nás. Naše politická reprezentace je
tváří v tvář těmto hrozbám buďto nekonečně naivní, anebo, stejně
jako paní kancléřka, nesmí konat ve prospěch svých občanů. Hlavním
paradoxem potom je, že Turecko může svým členstvím v NATO vtáhnout Evropu
do ozbrojeného konfliktu, který bude zcela v rozporu s našimi zájmy.

Pokračuje spolupráce Turecka a ISIS?

Takzvaný Islámský stát v Iráku a v Levantě je společným dítětem
Spojených států, Turecka a Saúdské Arábie. Pokud by turecká spolupráce s
ním a s dalšími teroristickými skupinami nepokračovala, tento patogen na
těle Blízkého východu by již dávno neexistoval. Neměl by bojovníky (přicházející
právě přes Turecko), zbraně a munici (proudící opět především přes
Turecko) ani finance (vybírané hlavně z tureckých bank). My se zde bojíme
podat o den později elektronické kontrolní hlášení o měsíční DPH a z
celého světa vesele proudí peníze různých islamistických (nikoli
islámských) nadací, drogových kartelů (které pašují afghánské opium do
Evropy, kudy jinudy než zase právě přes Turecko) a zpravodajských služeb
na účty teroristů, operujících v Sýrii. Turecko hraje v dnešním světě
mimořádně ošklivou roli a my všichni bychom si to měli uvědomit.

USA a EU říkají, že Asad není demokrat. Jak je na tom s demokracií Turecko?

Chápání pojmů, jako jsou „demokracie“ a „lidská práva“ může být
v různých zemích chápáno a vykládáno zcela odlišně od naší představy.
Je to jiným kulturním i politickým vývojem a společenským uspořádáním.
Ostatně, podívejte se na to, co je vydáváno za „demokracii“, tedy „vládu
lidu“ v Evropě samotné. Kandidáty do voleb a jejich pořadí diktují
občanům sekretariáty politických stran, pokud se objeví strana mimo
současný „establishment“, její kandidáti jsou buďto vyřazeni hluboce
nedemokratickým většinovým volebním systémem nebo dohodou „tradičních
stran“ proti „vetřelci“ do jejich politického rybníka (viz nedávné
regionální volby ve Velké Británii a Francii). A nad tím vším se
vznáší nikým nevolené „nevládky“ placené z veřejných prostředků
cizích zemí, které si uzurpují stále více kompetencí a vlivu na
společenské dění. Domníváte se, že takhle má vypadat demokracie, nebo
spíše někdo, kdo káže o demokracii jinému?

Prezident Asad čelí rozsáhlému spiknutí a intervenci proti vlastní zemi a
jejím obyvatelům. Očekáváte snad, že si právě teď může dovolit
okamžitou liberalizaci politického života v zemi? Paradoxně (nebo možná
zase až ne tak moc paradoxně) mu v tom podporou teroristů v Sýrii bráníme
nejvíce právě my sami – euroatlantický svět.

Jaký očekáváte další vývoj v Sýrii?

Sýrii pomohla současná krize a intervence na její území v opětném
definování vlastních hodnot a v nalezení integrity. Sebevědomí jejího
obyvatelstva i ozbrojených sil vzrostlo a popularita prezidenta Asada a jeho
spolupracovníků je vyšší než na začátku krize. Nelze však nevidět
zničenou ekonomiku, průmysl, infrastrukturu, odliv mozků, rozkol ve
společnosti, které tato intervence způsobila. Bude trvat celá desetiletí,
než se napraví škody materiální, a celé generace, než se zapomene na
škody morální. Přesto, anebo právě proto, se koncept multikonfesní a
sekulární Sýrie ukázal jako životaschopný a velmi důležitý pro celý
Blízký a střední východ. Jeho vítězství povede postupně k nevyhnutelné
porážce nesnášenlivého wahhábismu a vlivu Saúdské Arábie. Budu Sýrii v
tomto boji a v procesu její poválečné rekonstrukce rozhodně držet palce a
budu jejímu lidu pomáhat a podporovat ho tak, aby se Sýrie opět stala silnou
a svébytnou zemí. Je to totiž i v našem vlastním zájmu.

V ČR vyvolala určitou kontroverzi otázka křesťanských uprchlíků z Iráku
na základě reportáže TV Prima. Zaslouží si křesťanští upchlíci naši
pomoc? Měli bychom je přijímat?

Chaldejští křesťané z oblasti Irbílu patří historicky k
nejutlačovanějším skupinám obyvatel na světě. Byli terorizováni
osmanskými Turky, svými silnějšími kurdskými sousedy, arabskými
nacionalisty i současnou hydrou takzvaného Islámského státu. Naši pomoc si
jistě zaslouží a nešťastné vyjádření jednoho z nich na tomto faktu nic
nemění. Otázkou zůstává efektivita takového postupu, tedy množství
vynaložených prostředků v poměru k počtu přesídlených (nikoli ještě
nutně asimilovaných) lidí. Pokud by Evropská unie nepodporovala a
netolerovala v uplynulých letech destabilizaci existujících státních
útvarů a umělou eskalaci násilí (podporovaného jejími vlastními „spojenci“),
nemuselo k tomuto stavu vůbec dojít. Z obecně křesťanského hlediska však,
samozřejmě, solidaritu s ohroženými lidmi v rozumné míře neodmítám. Z
bezpečnostního hlediska je však rozhodně nutné ji omezit na osoby kulturně
kompatibilní – tedy jazykově, nábožensky a kulturně blízké nebo jinak
asimilovatelné.

Pokud muslimský uprchlík opustí pro něj bezpečnou zemi jako Jordánko,
Libanon, Turecko a směřuje do Německa, Švédska, Británie, nestává se z
něj ekonomický uprchlík jdoucí za sociálními dávkami a blahobytem? Není
lépe pomáhat uprchlíkům na Blízkém východě?

Jednoznačně. Hlavní tíži takové pomoci (zejména vůči sunnitským
muslimům na Blízkém východě) však musí nést ti, kdo současnou krizi
způsobili, tedy Spojené státy, Turecko a Saúdská Arábie.

Petr Markvart je vystudovaný právník. Ve 2. polovině 80. let pracoval v
podniku zahraničního obchodu Technoexport, mimo jiné jako obchodní referent
realizace petrochemických investičních celků v Iráku a asistent
generálního ředitele. V letech 1989 až 1995 působil v Sýrii jako ředitel
blízkovýchodní expozitury – pro Technoexport Praha, později pro německý
Südrohrbau Ingolstadt. V letech 1998 až 2001 pracoval pro kanadskou firmu
MacDonald Engineering Group Calgary jako ředitel její dceřiné společnosti v
Nigérii. Od roku 2002 působí v leteckém průmyslu jako konzultant pro země
západní Afriky.
