Že budeme kořistí Ruska? To se někdo moc dívá na pohádku o vlku a zajíci.
Rusové si poradili s wehrmachtem, poradí si se sankcemi. Ekonom Munzi o tom,
co nás čeká

ROZHOVOR Ekonom a předseda správní rady Czech Enterprise Institute Tomáš
Munzi se tolik neobává nové ekonomické krize. Problémem jsou podle něj
intervence centrálních bank do ekonomiky. Rusko má být dle něj naším
partnerem a ekonomický vývoj v Číně nepovažuje za problém. Současný
systém dle něj není férový ke střední třídě a zatěžuje ji nejvíce.

Množí se varování před příchodem další ekonomické krize. Exšéf Bank
of England Lord Mervyn King například uvádí, že světové hospodářství
je na pokraji další havárie. Česká ekonomka Šichtařová prorokuje krizi s
velkým K, běžně se používá termín „dokonalá bouře“. Ekonomická
bouře prý začne na finančních trzích, které jsou údajně přehřáté.
Co z toho může být pravda a v jakém horizontu?

Nebyl bych zase až tak velkým pesimistou. Problémem světového
hospodářství je zejména to, že neefektivní státní zásahy manipulují se
strukturou ekonomik, což zejména v regulovaných oblastech vede dlouhodobě k
neefektivní alokaci kapitálu. Centrální banky též systémově manipulují
s časovými preferencemi spotřebitelů a podnikatelů, čímž pobízejí k
přemrštěnému zadlužování, a tím se finanční trhy a reálná ekonomika
v různých cyklech přehřívají. Díky systémové manipulaci s úrokovými
sazbami se v principu viditelné problémy nejvíc materializují na trzích
nemovitostních a suverénních dluhopisů, což je následně doprovázeno
různou mírou hospodářského propadu.

Na druhou stranu lidstvo si historicky poradilo s mnohem horšími problémy a
krizemi, než byla nedávná velká finanční a hospodářská krize. A
samozřejmě všichni víme, že žádná pořádná „léčba“ neproběhla a
mnohé problémy z minulosti se jen odsunuly do budoucna s nadějí, že se
během doby nějak rozpustí v budoucnosti. Možnosti nominální iluze
tištěním peněz jsou opravdu obrovské; a pokušení politiků a
centrálních bankéřů je opravdu velké. Nechtějí přiznat vlastní chyby a
raději přistupují k alibistickým řešením a vytloukání klínu klínem.
Jak ale dokonce nedávno paradoxně poznamenal i šéf měnové a ekonomické
sekce Banky pro mezinárodní platby, tedy jakési centrální banky všech
centrálních bank, Claudio Borio, je potřeba přehodnotit všechny dosavadní
myšlenkové pilíře, na kterých měnová politika stojí. Měnová manipulace
během času vede ke špatné alokaci zdrojů, a tedy k nižšímu
hospodářskému vzestupu.

Domnívám se, že i zvýšený alibistický příklon ke zvýšeným
regulatorním požadavkům je krok špatným směrem. Je to stejné jako
ochlazovat přehřívající se papiňák zvnějšku... tedy logicky to situaci
ještě paradoxně může zhoršit a potenciální „dokonalá bouře“ může
být ještě dokonalejší. Pět dnů před svým pádem Lehman Brothers
vykazoval kapitálovou přiměřenost „Tier 1“ na úrovni 11procent, tedy
skoro třikrát víc než tehdejší minimum.

Čína v řadě ohledů stagnuje, její problémy se přelévají do celého
světa. Jak hodnotit budoucnost ambiciozní nastávající velmoci? Považujete
za zajímavé její projekty, kterými se snaží prosadit v zahraničí,
například projekt Nové Hedvábné stezky a některé další investice? Máme
se bát čínských investorů, za kterými mohou být skryty velmocenské snahy
Číny?

Zatímco existuje mnoho obav ohledně čínské stagnace, já si paradoxně
naopak myslím, že současné ochlazování je pro globální ekonomiku velmi
pozitivní i díky důvodům, které jsem uvedl k první otázce. Čína
přetváří svoji strukturu hospodářství tak, aby se stala více spotřební
ekonomikou. A to má samozřejmě vliv na celou světovou ekonomiku. Ta na tom
ale může dlouhodobě jen vydělat, jelikož silná čínská spotřebitelská
poptávka zvýší robustnost celého světového hospodářství. Čínská
ekonomika už je natolik velká, že je samozřejmé, že její zahraniční
investice musejí být z povahy zajímavé. Včetně toho, že se to dá i
považovat za určité velmocenské snahy. Musíme tak doufat, že v Číně
bude postupně docházet čím dál více nejen k ekonomické liberalizaci, ale
stejně tak i k politické.

Jak bude Čína konkurovat Rusku a jeho Eurasijské unii? Chce investovat ve
Střední Asii...

Já jsem vždy opatrný, když se mluví o konkurenci mezi státy. V ideálním
světě by si samozřejmě mezi sebou měli konkurovat jen jednotlivci a firmy.
Myslím si, že Číňané vědí, že jejich hybridní model můžou těžko
někam exportovat. Zůstanou tak pravděpodobně u exportu svého zboží, lidí
a peněz. Pokud budou investovat více ve Střední Asii, proč ne? Možná se
tak vyřeší i mnohé současné problémy, které trápí Evropu, Ameriku i
Rusko. Ostatně k tomu existuje i jeden úsměvný vtip: „Jak se nejlíp
vyřeší problém ISIS, uprchlíků, radikálního islamismu a zároveň
zabráníme vyhynutí vzácných nosorožců? Po Asii se roznese, že
největším afrodiziakem nejsou rohy nosorožců, ale varlata džihádistů.“

Jaký je stav ruské ekonomiky? Jak se vypořádala se sankcemi a nízkými
cenami ropy a plynu?

Samozřejmě všem v Rusku je jasné, že model většinové závislosti na
exportu surovin je dlouhodobě neudržitelný, pokud má Rusko bohatnout
nějakým rychlejším tempem. Z Ruska je potřeba udělat partnera vyspělého
světa. To je jediná cesta k větší politické a ekonomické liberalizaci
Ruska. Nikoliv sankce. Země, která se v historii vypořádala s wehrmachtem,
si dokáže poradit i se sankcemi a nízkými cenami ropy a plynu. Přejme si,
aby Rusko bohatlo, a ne stagnovalo a bylo izolované. Pro celý svět to bude
jedině dobře.

To samozřejmě souvisí i s tím, co jsem říkal v odpovědi na první otázku.
Měnová a regulatorní manipulace s ekonomikou dlohodobě zpomaluje ekonomický
rozvoj a zvýhodňuje logicky regulované sektory. Umělá devalvace koruny to
jen přiživuje. Udržuje se neefektivní výrobní struktura, která je
závislá na zpracovatelském průmyslu s nízkými mzdami. Tím pádem máme i
méně robustní spotřebitelskou poptávku a konvergence k vyspělému světu
stagnuje. Věnoval jsem se tomu například i ve svém článku ČNB zpomaluje
konvergenci k vyspělému světu.

Podle zjištění nevládní organizace Oxfam jedno procento nejbohatších
lidí světa v roce 2015 vlastnilo více majetku než zbylých 99 procent
populace planety. 62 nejbohatších lidí světa disponuje stejným majetkem
jako 3,5 miliardy dalších obyvatel země. Co tomu říkáte? Kde je příčina?
Může za těchto podmínek vůbec existovat volný trh rovné soutěže?
Neškodí toto svobodnému podnikání? Není například odstraňování
obchodních bariér jenom nahrávkou pro nadnárodní korporace, monopoly a
oligopoly, aby zničily konkurenci malých a středních podniků na národní
úrovni? Lze to vůbec nějak řešit? Jak lze konkurovat takové koncentraci
kapitálu? Neměl v tomto Marx pravdu?

Samozřejmě jsou za tím i historické důvody dlohodobé akumulace kapitálu,
která zrovna neprobíhala v érách svobodného podníkání a „lidového
kapitalismu“. Je zde samozřejmě i efekt takzvaného ovládnutého strážce,
kdy si majitélé kapitálu vytváří takové regulatorní prostředí, které
je má před veřejností „krotit“, ale v principu je spíše chrání.
Proto také vidíme, že mnoho nových mladých podnikatelů dokáže z nuly
uspět jen v sektoru informačních technologií a sociálních sítí, nikoliv
v klasických průmyslových odvětvích.

Těžko to tak můžeme svádět na volný trh opravdu rovné soutěže, když v
ekonomické historii prakticky nikdy neexistoval. Je to trochu zaměňování
příčin a následků. Paradoxně to tak znamená, že se kapitál ještě
více koncentruje. I státní záchranné operace po roce 2008 zvýhodňovaly
zejména finanční sektor a průmyslové konglomératy. Je to takový
začarovaný kruh. Bohužel je tu i další aspekt. Určitá část politiků
prostě má zájem, aby většina voličů byla chudá, jinak by svůj
populismus nedokázala prodat... Marx v tomto zaměnil příčinu a následek.
Velké příjmové nerovnosti v 19. století byly způsobeny hlavně procesem
transformace z feudálních dob. Neexistoval historicky prostě nikdy bod, kdy
by všichni začínali za stejných podmínek. Jak se říká „krev není voda“.
Myslím si, že Marx měl více rozebírat morálnost dědictví při
transformaci feudální společnosti, a ne tolik svobodu podnikání.

Podle statistického úřadu poklesla v letech 2007 až 2014 reálná kupní
síla americké domácnosti (respektive její medián) po započtení inflace o
čtyři tisíce dolarů... Opět. Nenahrává současný systém velkým
korporacím na úkor střední třídy?

Ano, současný systém není férový ke střední třídě a zatěžuje ji
nejvíce.

A není to tak, že střední třída nese na svých bedrech hlavní daňovou
zátěž – dotuje nadnárodní korporace i sociálně slabé či
nepřizpůsobivé?

Takhle zjednodušeně to říci nejde, nicméně samozřejmě by měla platit
rovnost lidí a podnikatelských subjektů před zákonem. Většina politiků
ale chce dělat sociální inženýrství a to je založeno na tom, že někoho
zvýhodňujete a někomu škodíte, i když mu populisticky vymýváte mozek a
on vás volí. To je i typickým důsledkem současného školského systému,
který podporuje mezigenerační sociální saturaci.

Jaké je ideální místo České republiky na ekonomické mapě světa a co by
mělo Česko změnit? Ekonom Milan Zelený upozorňuje, že pro nás už končí
doba levné práce a že řada investorů odtud bude odcházet. Doporučuje
proto výraznou podporu těch nejmenších českých podniků. Stejně tak Ilona
Švihlíková doporučuje podporu mikroekonomiky. Kde je tedy cesta? Co
podporovat? Export do zemí BRICS?

Éra levné práce skutečně končí, ale musí to chtít i politici a ČNB
nesmí manipulovat s českou měnou. Já však nemám rád slovo podpora. Vždy
se musí nastavovat spravedlivé a efektivní institucionální podmínky pro
všechny. Kdyby se tak dělo, tak už dávno nejsme územím levné práce. Byly
to ale paradoxně odbory, které podporovaly třeba investiční pobídky... Je
potřeba radikálně změnit školský systém a propojit ho s reálným světem.
Četl jsem před nedávnem některá odůvodnění akreditační komise a to
opravdu vstávají hrůzou vlasy na hlavě. Například se některé nové, ve
světě moderní obory sabotují s tím, že tu „nemají tradici“. Jakou
tradici tady ale můžou mít? Školy se bojí oponovat a je to začarovaný
kruh, který jde proti akademické svobodě. Vůbec celý systém akreditací
vzdělávání je jednou z největších brzd současného rozvoje naší země.
Preferuje formu a obsah utíká od dynamické reality dnešního světa.
Inovativní potenciál naší ekonomiky v důsledku stagnuje.

Z předchozí otázky zcela vydělme dohodu TTIP. Jakým způsobem se ve vás
osobně vyvíjí úvaha ve smyslu „podepsat, nepodepsat“? Jak nahlížíte
na současný stav procesu ratifikace TTIP?

Dohodě TTIP by pomohlo, aby byla více transparentní a nevyjednávala se za
zavřenými dveřmi. Každá liberalizace obchodu je pozitivní, pokud to
neznamená jen liberalizaci pro státem zvýhodněné sektory, které jsou
regulacemi naopak chráněny. To je to základní dilema „podepsat, nepodepsat“.

Jak vážně v současné době vypadá hrozba ještě většího zbídačení
třetího světa, zejména Afriky, v důsledku klimatických změn? Čili bouře,
záplavy, a zejména sucho. Geolog Václav Cílek často opakuje, že v
důsledku těchto procesů se můžeme „těšit“ na další migrační vlny
do Evropy. Má pravdu? Existuje nějaké řešení?

Historicky si lidstvo poradilo s mnohem většími katastrofami, které si
vyvolalo samo. Netahal bych do toho přírodní vlivy. Pokud bude Afrika více
bohatnout, nekreslil bych nějaké katastrofické scénáře.

Geneticky modifikované potraviny, téma diskusí o chudobě a kvalitě výživy.
Jste pro jejich další rozvíjení? Souhlasíte s tvrzeními, že nejen
geneticky modifikované, ale i jiné potraviny pochybné kvality začínají
být problémem výživy chudší části obyvatelstva zejména v USA?

Samozřejmě je to vážné téma. Chudoba, zdravotní stav a kvalita výživy
je pochopitelně často začarovaný kruh. Všichni máme jen jeden život,
jedno zdraví... Nízká kvalita výživy v dětství a dospívání často
nevratně poškodí zbývající fáze života. V USA jsou provozovny rychlého
občerstvení přímo znakem chudoby... Paradoxně jsem se s tím setkal dokonce
i při mém vědeckém působení na elitní Cornell University v USA. Většina
čínských studentů díky rodičům jezdila v drahých autech a jedli v
nejlepších restauracích, zatímco mnoho amerických studentů se muselo
nadlouho zadlužit, jezdilo v ojetinách a jedlo po fastfoodech. Je to takový
paradox dnešního světa. Politici prostě musí méně manipulovat a svět
musí rychleji bohatnout. Jinak se to nevyřeší.

Ve světle všeho, o čem jsme hovořili... Jaké ekonomické recepty nyní
potřebuje vyspělý svět? Novátorsky levicové typu nepodmíněný základní
příjem, zdanění neproduktivního kapitálu, zdanění vyšších příjmů,
„fair trade“ uspořádání vztahů mezi chudými a bohatými zeměmi...?
Nebo konzervativně pravicové, tedy vyšší odpovědnost jedince,
odbourávání sociálního státu, snižování daní, liberalizace trhu práce?
Nebo „národní kapitalismus“ typu Ruska a Číny, kde stát je v určitých
oblastech velmi silný, kontroluje strategická a síťová odvětví, na druhé
straně jsou tam nízké daně, snaha odbourávat byrokratickou zátěž...?

Přerozdělovací metody nepomůžou. Paradoxně totiž ještě více saturují
stav mezigeneračně a jsou demotivační. Jak už jsem říkal, je potřeba
nastavovat spravedlivé a efektivní institucionální podmínky pro všechny.
Sociální stát je demotivačním populistickým nástrojem, který
nízkopříjmové rodiny udržuje v chudobě napříč generacemi. Je potřeba
více dobrovolné solidarity, která je ale paradoxně sociálním státem
vytlačována. Lidé mezi sebou budou obchodovat a pomáhat si do té míry, jak
jim to umožníte...

Pro některé by rozpad EU byl katastrofou, pro některé požehnáním.
Dovedete si představit lepší Evropu bez EU? Jak by naše země dokázala
hospodářsky obstát bez EU? Stala by se „kořistí Ruska“, jak slyšíme v
podstatě pokaždé, když se o rozpadu EU mluví?

Myslím si, že EU je lepší se pokusit reformovat, přizpůsobit ji
současným světovým dynamickým změnám a členské státy by měly umět
říci dost, jak se dnes často i děje. Je potřeba zejména udělat něco s
tím neuvěřitelně neefektivním systémem regulací a dotací, který se
neuvěřitelně zneužívá. Není ale rozhodně dobré bortit ty aspekty
současného stavu, které národy naopak spojují. Nesmí se EU uzavřít a
musí vnímat národní pestrost. Historicky by byla Evropa bez EU úplně
někde jinde, a je tedy obtížné říci, co by kdyby. Dokázala by obstát,
pokud by existovala čistě jen zóna volného obchodu? A zda bychom se stali
kořistí Ruska? Pokud jsme členy NATO, to se někdo asi i v dospělosti moc
dívá na pohádky o vlku a zajíci...

Tomáš Munzi je předsedou správní rady Czech Enterprise Institute, členem
správní rady Asociace financování infrastruktury pro mobilitu (AFIM),
působí na Národohospodářské fakultě VŠE a podniká v oblasti
poradenství a informačních technologií. Absolvoval Vysokou školu
ekonomickou v Praze a mezinárodní Master program IEL – International
Programme in Comparative Analysis of Institutions, Economics and Law, jointly
with Cornell University, Ecole Polytechnique of Paris and Universiteit van Gent.V
roce 2011 působil jako Visiting Scholar na Cornell University v USA, kde se
zabýval hospodářskou politikou a regulacemi. V USA též absolvoval letní
univerzity CATO, Foundation for Economic Education a Mises University.
