Obrovská bída v USA. Kdo ztratí průmysl, neuživí lidi. S Ruskem klid, teď
Čína? Docentka Švihlíková doplňuje k Trumpovi, co nebylo řečeno

ROZHOVOR "Pokud země ztratí průmyslovou páteř, tj. projde jako USA masivní
deindustrializací, pak hrozí, že se rozloží na služby s vysokou přidanou
hodnotou (třeba finančnictví) a pak na prekarizovanou práci, ze které se
nejde uživit. Jak chybí páteř, začne se to rozjíždět, což se projeví
samozřejmě i na nerovnosti. USA mají navíc velice slabý sociální systém,
takže není divu, že hněv občanů se nakonec projevil," vysvětluje ekonomka
Ilona Švihlíková jeden z hlavních důvodů, proč se k Donaldu Trumpovi
přiklonilo mnoho zchudlých amerických voličů z průmyslových oblastí.

Donald Trump po celou dobu kampaně zdůrazňoval, že chce změnit obchodní
vztahy mezi USA a Čínou. V jaké pozici nyní Amerika a Čína vzájemně jsou?
Jak horké je to s odlivem pracovních míst v průmyslu do Číny a se
zadlužením USA vůči Číne? Kdo vlastně koho potřebuje víc a jak se jedna
strana může obejít bez toho, co jí poskytuje strana druhá?

Pro politiky typu Trumpa je charakteristické, že si vyberou určitý typ
konfliktu typického pro současnou fázi kapitalismu a převedou ji na úroveň
mezi zeměmi, tedy: ta zlá Čína nás ničí. Ve skutečnosti se Čína
prostě chová tak, aby v globalizovaném kapitalismu, který si sama rozhodně
nevymyslela, přežila a obstála v něm.

Spojené státy mají s Čínou dlouhodobý deficit obchodní bilance, Čína
patří také spolu s Japonskem k významným zahraničním americkým
věřitelům. Ale naopak americké firmy profitují ze svého angažmá v
Číně, plus nelze opomenout, že levné čínské zboží uměle pomáhá
udržovat kupní sílu amerických pracujících, z nichž velká část je
dlouhodobě v pasti mzdové stagnace.

Americké firmy navíc nepřesouvaly výrobu „jen“ do Číny, ale i do
dalších míst, počínaje Mexikem a konče dalšími zeměmi jihovýchodní
Asie. Je to jeden z projevů globalizace, a jak se nyní zřetelně ukazuje,
přínosy z takovéto aktivity jsou extrémně koncentrovány u horního 1 %,
zatímco ostatní žijí ve stále větší nejistotě a závisejí na
potravinových poukázkách.

Ve Spojených státech v poslední době pozorujeme jiný trend – a to je
návrat amerických firem do USA. Jenže to není z patriotických důvodů, ale
prostě proto, že přecházejí na plně automatizovanou výrobu, v jejímž
případě už levná pracovní síla v Číně či Kambodži přestává hrát
roli. Obě dvě strany, Čína i USA si za ty roky vytvořily takový kvazi
paraziticko-symbiotický stav, který do značné míry vytvářel osu
globalizace, a Brzezinski dokonce doporučoval, aby se pro USA hlavním
formátem stala tzv. G2.

Současná vzájemná závislost se samozřejmě může začít zeslabovat: v
takovém případě se dá očekávat posilování čínských struktur, jako je
Asijská investiční a infrastrukturní banka, či rozvoj Hedvábné stezky a
větší orientace na domácí poptávku z čínské strany – vše se již
děje. Spojené státy měly prozatím politiku zadržování Číny, tj.
vytváření nestability v čínském okolí, plus „obklíčení“ Číny
členskými státy Transpacifické dohody – která ale zřejmě nebude
realizována. A navíc se jim vymkly z rukou Filipíny… Oslabování vztahů s
Čínou by mohlo dále posílit čínské aspirace směrem k Rusku a k projektu
Hedvábné stezky.

O co vlastne Trumpovi jde? O omezení importu do Číny, o změnu nastavení
obchodních dohod? O zrušení dohody TPP? Pokud jde o Čínu, jak by ony
restrikce vůbec mohl prosadit? Jsou zde nějaká pravidla a Čína by jistě
odpověděla. Je vůbec představitelná obchodní válka mezi USA a Čínou a
dopady, které by měla?

Trumpovi jde o „America First“, tj. o nastavení takového stavu, kdy
Spojené státy budou profitovat ze světové ekonomiky. Přičemž se opomíná,
že globalizace je víceméně americký projekt, ale jak se ukázalo s
bumerangovým efektem závodu ke dnu pro běžné Američany. Trump bezesporu
může odmítnout dohody typu TPP či renegociovat NAFTA (Severoamerická zóna
volného obchodu), což jen tak mimochodem chtěl již Barack Obama. Ale nějak
k tomu nedošlo a místo toho se pustil do vyjednávání dohody transpacifické
a transatlantické. Tyto dohody zřejmě nebudou realizovány. USA jsou členy
WTO, takže se prozatím budou snažit ukázat, že Čína manipuluje svou měnu
– což je pravda jen částečně a navíc – k čemu jinému je takové
kvantitativní uvolňování než k oslabení měny? Němci by o euru mohli
vyprávět…

Těžko říci, jestli by došlo i na obchodní války, ale může být urychlen
proces deglobalizace, který už zřejmě po roce 2008 probíhá. Minimálně
dynamika mezinárodního obchodu oslabuje, což ale může mít i ony výše
uvedené technologické důvody. Proč vyrábět na třech kontinentech, když
přejdu na automatizaci a můžu vše vyrobit doma – ovšem budu k tomu
potřebovat jen zlomek pracovníků.

Do jaké míry vlastně nejen Čína, ale i jiné asijské státy či Mexiko
stojí za tou bolestí, která vehnala Trumpovi do náruče mnoho zchudlých
amerických voličů ze strádajících průmyslových oblastí? Jsou „v loji“
skutečně díky přesouvání průmyslových pracovních míst do zahraničí?
Je vůbec férové hýčkat jejich naději, že zase budou mít pořádnou
práci, v situaci, kdy robotizace průmyslu vyžaduje méně a méně lidských
rukou? Co těm lidem vlastně Trump bude moci reálně splnit, i když
nakrásně zavede ochranářská opatření?

Jak už jsem uvedla, ta hlavní vina není na Mexiku, ale prostě na povaze
neoliberální globalizace, která závod ke dnu nastartovala. Problém je v tom,
že jednak bývalé americké „elity“ prosazovaly volný obchod hlava
nehlava a vůbec nebraly v úvahu, že volný obchod prostě automaticky
nevytváří pracovní místa, ba co víc, že je může velkolepě ničit.
Protože to je ona „specializace a efektivita“, kterou volný obchod
přináší. Na Detroit a další místa se prostě politici vykašlali, a tady
jsou pak ty důsledky. Pokud země ztratí průmyslovou páteř, tj. projde jako
USA masivní deindustrializací, pak hrozí, že se rozloží na služby s
vysokou přidanou hodnotou (třeba finančnictví) a pak na prekarizovanou
práci, ze které se nejde uživit. Jak chybí páteř, začne se to
rozjíždět, což se projeví samozřejmě i na nerovnosti. USA mají navíc
velice slabý sociální systém, takže není divu, že hněv občanů se
nakonec projevil.

Návrat průmyslu do USA je tedy požadavek reflektující spolehlivý hněv
amerických pracovníků, ale těžko přinese efekt, který si od něj Trump
slibuje, a to právě v kontextu nástupu automatizace, která je v USA – jako
v nejvyspělejší zemi – samozřejmě rapidní. Je to takový pokus o návrat
do 70. let minulého století včetně těch úvah konkurovat si nízkými
daněmi. Ale ono se nejde vrátit o dekády zpět.

Čistě teoreticky: Řekněme, že Číně by se Trumpova linie nelíbila a
protestovala by. Což kdyby nová vláda USA začala působit na Čínu
vojenským tlakem? Zvyšováním vojenské přítomnosti v Tichomoří a jejím
přímém okolí, umísťováním základen v okolních státech,
poštváváním sousedů proti Číně… Zkrátka začala by Číně dělat to,
co Obamova administrativa dělala vůči Rusku. Fungoval by na Čínu takový
tlak? Ublížilo by Číňanům, kdyby museli sypat víc peněz do armády?
Vynutil by si Trump tak na Číně poslušnost?

To už se ale děje nyní! Tlak v Tichomoří přece již delší dobu probíhá,
jen teď „hru“ začaly kazit Filipíny. A spolu s tím také Čína
navyšuje svůj vojenský rozpočet. To je hra s ohněm, jen by se ohnisko
přelilo třeba z Ruska do Číny. Představa, že by si Trump „vynutil
poslušnost“ na Číně, je zcela mimo realitu, ale je možné, že někteří
blázni jak od republikánů, tak demokratů takto uvažují a že je jim
bližší vojenská konfrontace než diplomatické řešení sporů.

Vůbec, hovoříme-li o zavádění ochranářských opatření v USA… To zní
jako ze sci-fi filmu. Poslední desítky let se mělo za to, že „globalizace“
všem prospívá a úplně nejvíc Americe. Budou obchodní bariéry a vysoké
celní tarify prostředkem, jak se bránit konkurenci levnější pracovní
síly? A může to vlastně dlouhodobě fungovat? Jedna věc je „lokalizace“
ekonomiky, druhá věc je ale již zmíněná nepotřebnost lidských rukou…

Zavádění protekcionistických opatření je vskutku trošku snahou „otočit
kolem času zpět“ – já tomu velmi dobře rozumím, protože rizika zcela
volného obchodu (ale hlavně volného pohybu kapitálu) jsou již dobře známa.
Lokalizaci si spíše vynutí technologické změny – od automatizace po
rozvoj 3D tisku, ale i tak je velmi pravděpodobné, že bude muset dojít k
razantní změně fungování trhu práce a odměny za práci – tj. i
redefinovat, co vlastně práce je (protože práce a zaměstnání není
totéž a stále intenzivněji se to projevuje). Jenže tento styl
progresivních politik bych čekala u Sanderse, ale ne u Trumpa. Ten mi
skutečně přijde okouzlený 80. léty, politikou snižování daní.

Jak se vlastně žije těm obyčejným Američanům např. z Pensylvánie či
Ohia nebo i odjinud? Jan Keller popsal jejich situaci tak, že sice mají práci,
ale ta práce např. v McDonaldu jim generuje 1/3 toho, co dříve vydělávali
třeba v automobilce. Jak je to s tou prací, s pracovními úvazky, s
pracující chudobou, s potravinovými poukázkami? Milovníci USA tvrdí, že
je tam pětiprocentní nezaměstnanost, takže se vlastně nic neděje…

Nežije se jim dobře, a proto také hlasovali pro Trumpa a Sanders oslovil tak
obrovské množství mladých voličů. Spojené státy dlouhodobě trpí
prekarizovanou prací, vysokým počtem nedobrovolných částečných úvazků
či vyčleněním z trhu práce, což pak „koriguje“ tu na první pohled
optimistickou míru nezaměstnanosti. Ta už dnes, ve světě pracující
chudoby, vypovídá čím dál méně o tom, jak se lidem opravdu žije. Ty doby,
kdy se z práce muselo dát uživit, už jsou pryč.

Dobře je to vidět na klesající míře participace na trhu práce v USA –
stále více lidí je „mimo“, a to i mimo statistiku. Asi 44 milionů
Američanů pobírá potravinové poukázky. Důležitá je i vysoká nerovnost,
hodně vysoká i na tradičně méně sociálně orientované USA, a také to,
že lidem dochází, že ten „koncept selfmademana“, tedy ona sociální
mobilita, je prostě jen mýtus a že je podstatně větší šance, že pokud
se v USA narodíte jako chudý, zůstanete chudý.

Říkat, že „nic neděje“, může jen ten, kdo skutečně skálopevně
věří establishmentu – kdyby tomu tak bylo, tak lidé jako Trump nikdy
nemohou uspět.

Trump naznačil, že podpoří obrovské stavební investice v oblasti
infrastruktury. Bude fungovat hraní si na druhého F. D. Roosevelta? Kde se na
to vezmou peníze? Může FED tisknout další dolary? A mimochodem, když se
vrátíme k té zaměstnanosti, někteří experti tvrdí, ze práci v USA
vlastně tedy všichni mají, takže ty mosty, letiště a silnice nebude mít
kdo stavět. Kromě imigrantů, které DJT nechce… Nebo takové projekty
společně s navráceným průmyslem dají Američanům lepší pracovní místa,
než v tom Wall Martu nebo v „mekáči“?

Velké investice slibovala i Hillary Clintonová, přičemž ani u ní nebylo
zcela jasné, jak chce takovýto projekt financovat (i když se uváděly např.
vyšší daně pro nejmajetnější skupiny). O tom, že USA zoufale potřebují
modernizovat selhávající infrastrukturu, už skoro nikdo nepochybuje, a
bezesporu by takovou práci ocenili mnozí ti s prekarizovanými úvazky,
kteří dnes pracují 70 hodin týdně a nemohou se z toho uživit. Takovéto
projekty by mohly být významným impulzem pro americkou ekonomiku i
společnost.

Co dohoda TTIP, je nástupem Trumpa už navždy u ledu? Můžeme se naopak
dočkat toho, že ochranářská opatření zaměří Trump i na Evropu, čili
na nás?

Trump kriticky zmiňoval hlavně dohodu NAFTA a pak TPP, tedy transpacifickou.
TTIP není v této fázi vyjednávání, takže nebyla uváděna. Pokud by se
Trump držel své linie odmítání tohoto typu dohod jako nevýhodných pro USA,
tak TTIP také musí odmítnout. Ovšem může třeba vnímat EU jako partnera
jiného typu než země Pacifiku. To prozatím nevíme.

Poslední otázka se týká faktoru Wall Street. Je americký finanční systém
stabilní, nebo se zase přifukuje nějaká bublina? Trump chce uvolnit jeho
regulace, nebude z toho problém? A mimochodem, budou mít jak Wall Street, tak
dolar i nadále takovou důvěru světových investorů? Co může Trump udělat
pro to, aby se ani nepřiblížily jeho sesypání, což by byla katastrofa.

Finanční systém, vzhledem k politice kvantitativního uvolňování, v řadě
zemí záporných úrokových sazeb, nemluvě o nedostatečné regulaci
kapitálových toků, těžko může být stabilní. Trump se hlásí k
deregulaci (to je zase takové deja vu Reagana), ale nevím, jak by se např. ve
finančním sektoru projevila. Prozatím hodně hovořil o energetice. Důvěra
v americký dolar je ovšem pro americkou ekonomiku klíčová, ale může být
významněji ohrožena až tehdy, když se objeví dostatečně zajímavá
náhrada – pokud tedy neuvažujeme přímo o tom, že dojde ke kolapsu, resp.
omezení finančně kapitálových operací, což se jistě stát může. Trump
může navýšit již nyní značnou dynamiku systému a možná i nechtěně
otevřít nové cesty vývoje.
