Kuře strčené ve vagině, sex v muzeu. Jelcin byl to nejhorší, dal Rusko
Západu zdarma. Promlouvá slavný disident, který si bere jídlo bez placení,
teď bydlí u Schwarzenberga a Putin ho chce zpět

ROZHOVOR ParlamentníListy.cz získaly velmi pozoruhodný rozhovor. Na straně
zpovídaného v něm stál ruský umělec, zakladatel skupiny „Vojna“ a jeho
žena, jež s ním skupinu, kterou celosvětově proslavily politické
performance, zakládala. Jako tazatel pak vystupuje neméně originální
český umělec Milan Kohout.

Oleg a jeho žena Koza jsou zakládajícími členy ruské rebelské
performanční skupiny Vojna (Voina), která se stala světoznámá svými
politickými performančními akcemi, prováděnými až na hranici
společností uměle nastavených „zákonů“.

Ruská vláda někdy na jejich performanční akce reagovala zuřivými odvetami,
až po věznění různých členů, kteří skupinou prošli. Nejznámější
je asi případ skupiny žen, které založily svoji odnož, nazývající se
Pussy Riot. Zároveň ale skupina Vojna obdržela v roce 2011 cenu „Za inovaci
v umění“, založenou ruským ministerstvem kultury.

Oba umělci, Oleg a Koza, jsou v současnosti za svůj umělecko-politický
aktivismus v Rusku odsouzeni, a jakmile by vstoupili na ruské území, putují
okamžitě do vězení.

Několik let se potloukají jak něžní vagabundi i se svými třemi dětmi po
Evropě a v současné době jsou v Česku, kde jim nabídl ve svém bytě
ubytování Karel Schwarzenberg.

Na zahradě před jejich azylovým bytem s nimi hovořil Milan Kohout.

Už se dlouho s Kozou a dětmi touláte po Evropě. Plánujete život vagabundů
i do budoucnosti?

Oleg: No, cítíme, že žijeme na hraně a že nás to může zničit...
jakýsi expert o nás prohlásil, že můžeme být rádi, že jsme ještě
živí.

Média říkají, že když se vrátíte do Ruska, tak vás tam pošlou do
vězení.

Oleg: Ano, to je pravda, jakmile se objevíme v Rusku, tak jdeme přímo do
kriminálu. Ne k soudu. Ten už proběhl.

Co jste udělali? Jaký zákon jste překročili?

Oleg: Když jsme vytvořili druhou kapitolu našeho manuálu Vojny nazvaného
„Fuck by Yourself“, řekli jsme v ní, že když už ukradneš v krámu
kuře, musíš z něho uvařit jídlo. Musíš akci dokončit. Tak to bylo i s
akcí, ve které jsme chtěli lidem ukázat, že stačí pět lidí a devět
vteřin na převrácení policejního auta... ne siláků, ale obyčejných
lidí... takže se na této akci podílel i slaboučký vegan, další. byl
anarchista, který měl nemocné nohy, pak náš kamarád z Novosibirska, který
přijel vlakem a trvalo mu to několik dní, pak tam měl být jeden marxista,
ale ten nepřišel, neb se bál a také nesouhlasil s naším kradením kuřat z
obchodů, skrytých ve vaginách našich žen, prý to odporuje marxismu. Tato
akce začala tím, že se našemu synovi zakutálel kopací míč pod policejní
auto, takže jsme ho potřebovali vyndat, neboť Gaspar plakal, což je
důležitější než policejní auto, že? Proto se tato akce jmenovala „Pomůžete-li
dítěti, pomůžete národu“. A převracet policejní auta je prý proti
zákonům. No a pak jsme také participovali na opozičním pochodu 31. března
v roce 2011, a za to nás chtějí zavřít...

První, s čím jsme se na Západě setkali, bylo, že když jsme se chovali
jako umělci v Rusku, tak jsme hned narazili.

Naši kritici v Rusku se dělili na dvě skupiny. Jedna říkala, že je
špatné krást jídlo v obchodě, protože jsme Evropané a křesťané a
musíme si na jídlo vydělat. Druhá skupina říkala, krást jídlo je OK, ale
musíte si uvědomit, že za to budou potrestané prodavačky a budou to muset
zaplatit, takže to neberete velkému tlustému šéfovi, ale prostým lidem…
Ale my jsme byli kritičtí i k těm prodavačkám a ptali jsme se jich, chcete
být každý den svého života osm hodin za pultem? Nemarněte život něčím,
co vás nebaví a nezajímá, vražte si kuřata do vaginy a osvobodíte se.

Samozřejmě si každý také musí uvědomit, že dle statistik polovinu dosud
nezkaženého jídla hází naše báječná západní civilizace do popelnic. A
také to připomíná moji zkušenost z takzvané druhé kultury za bývalého
systému. Prostě jsme se jednoho dne rozhodli nadále neparticipovat na
systému a okamžitě jsme se osvobodili. Mocní nás potrestali tím, že nás
poslali dělat přízemní dělnické joby.

Ale tím jsme objevili neuvěřitelný prostor pro svobodu, a když se mě
studenti ptají, kdy jsem se cítil nejsvobodněji, tak jim říkám, že za
totalitního systému v Československu. A studenti nechápou... (směje se).

Ale začněme od začátku. Olegu a Kozo, jak se to přihodilo, že jste se
jednoho dne usadili v moskevské garáži?

Oleg: Protože jsme chtěli být neustále a vášnivě nezávislí. V té době,
kdy jsme začali svoje umělecké a politické aktivity, jsme měli tyto
možnosti: Buď patřit k nějaké galerii či umělecké instituci, být za to
placeni a dělat, co oni chtějí, či být nezávislí a mít vlastní vizi
uměleckého procesu. Rychle jsme si ale uvědomili, že není žádná možnost
říci, co chceš, když patříš k nějaké galerii, takže jsme si zvolili
být nezávislými. Což znamenalo nemít žádnou podporu, žádné peníze,
žádné vybavení, kromě toho, že si to můžeš sám a svým způsobem brát.
Takže jsme zvolili možnost být samostatní, což vedlo k tomu, že jsme
museli opustit své byty a museli jsme začít žít v garáži. Co bylo
skvělé – že se nikdo nezajímal o lidi žijící v garáži. Takže jsme si
tam vytvořili takové studio.

Takže jste tam žili i přes zimu?

Oleg: Samozřejmě. Ukradli jsme dva druhy oteplovačů. Takové elektrické
matrace z IKEA, a z kafeterií takové fukary na horký vzduch, což nám
pomohlo. Ale v zimě z roku 2008 na 2009, když byla Koza v těchto podmínkách
prvně těhotná s Gasparem, nastal problém. Když totiž policie zjistila, že
jsme tam, tak požádali správce garáží, aby nám vypnul elektřinu. A
první den nového roku 2009 začala teplota šíleně klesat a všechno nám
zamrzlo, a to nás donutilo z garáže utéct.

Jako Němci před Leningradem, kteří umrzali k smrti?

Oleg: My nejsme Němci, a proto jsme pořád živí.

Ty pocházíš z uralské hornické rodiny. Myslíš si, že tvůj rodinný
původ ti pomohl vytvořit rebelský pohled na svět?

Oleg: Já jsem strávil své dětství na venkově, protože mě rodiče poslali
žít k mé babičce a abych pravdu řekl, já jsem znal víc svoji babičku
než své rodiče. Ta mě naučila veškerým manuálním dovednostem. Umím
sekat trávu, nakládat ovoce na zimu, vím, jak se starat o krávy, vykydat
jejich hnůj. To byly totiž moje dětské povinnosti.

Předpokládám, že tvoje antiburžoazní postoje pocházejí z tohoto
prostředí, nemám pravdu?

Oleg: Když jsem jako mladý přišel do Moskvy, tak jsem nic o buržoazii
nevěděl. A během svých studentských let jsem si uvědomil, že v novém
Rusku byly dvě možnosti. Buď následovat a snažit se přiblížit k
vládnoucím lidem, či být samostatný. Zvolil jsem druhou možnost. Možná
proto, že jsem si byl jistý, že to zvládnu díky své zkušenosti z
dětství. Když vím, jak vykydat hnůj, tak musím přežít i v Moskvě.

Kozo, z jakého prostředí pocházíš ty?

Koza: Rodiče mých rodičů jsou také z vesnice, ale moji rodiče již žili
ve městě, ale v jiné části Ruska.

Tvůj otec pracoval v jaderné elektrárně, že?

Koza: Ano, v oblasti kde byla obrovská jezera plná ryb. U jaderné elektrárny
potřebuješ totiž spoustu studené vody. Můj dědeček z matčiny strany
nepracoval v nukleární elektrárně, ale byl rybář. Pamatuji si, jak mi
vyprávěl o obrovských sumcích. Legendární historka vypráví, že jeden
pracovník z elektrárny, který byl na dovolené, šel rybařit a už ho nikdo
od té doby neviděl. Prý ho do vody stáhl obrovský sumec.

Pak jsi šla také studovat do Moskvy. Jak jste se potkali?

Oleg: Bydleli jsem na stejných studentských kolejích. Koza byla na
fyzikální fakultě a já na filozofické. A studenti z fyziky většinou
neměli žádné peníze, takže jsme chodili do dívčích místností, abychom
je nakrmili a tam jsme se potkali.

Proč jste se rozhodli zvolit tuto umělecko-aktivistickou performanční formu
umění?

Oleg: Po léta jsme se s Kozou pokoušeli přežít bez jakékoliv pomoci. Bez
podpory mých rodičů i jejích rodičů. A pak jsme si uvědomili, že je to
zajímavá „urban practice“. Což není ani tak o umění, ale o sociálním
aktivismu. Ze začátku to nebylo tak o politice. Ale po ta léta jsme se
zajímali o umění, protože já jsem byl z filozofické fakulty, obor estetika,
a navštěvovali jsme všechny umělecké události.

Pak jsme přišli s ideou, že když svoji zkušenost z přežívání spojíme
s uměleckými nástroji, jako třeba s happeningy nebo s performancí, tak to
bude fungovat daleko silněji. Takže jsme začali používat tyto umělecké
taktiky s taktikou „urban activism“ a téměř okamžitě se to stalo
obrovským skandálem. Uspěli jsme s úplně prvními akcemi a tím se nám to
stalo osudné. Prostě jsme nenásledovali běžné umělce, netřásli jsme si
s rukama uměleckých kurátorů atd. atd. Vůbec jsme ani neznali jejich jména,
ale najednou oni začali chodit za námi, abychom udělali něco v rámci jejich
světa a jejich prostor, které jsme předtím odmítli. Takže jsme si
uvědomili, že je to jediná úspěšná metoda v tehdejší době v Rusku.
Protože tato metoda vás osvobodí z jakéhokoliv neokapitalismu a
neoliberálního systému, v který každý v té době věřil. A najednou
ostatní umělci začali litovat, že nešli naší cestou.

To se odehrávalo v pozdních Jelcinových letech. Gorbačov nebyl natolik
chytrý, aby si uvědomil, že ho zneužili, ale Jelcin chtěl opravdu držet
moc za každou cenu a používal k tomu všechny prostředky, i kdyby zničil
celou zemi. Takže jsme začali za Jelcinových pozdějších let.

Viděli jste v té době Jelcina jako loutku zájmů Západu?

Oleg: Já si myslím, že byl opravdu v té době nejhorší osobou pro naši
zemi. Byl na vrcholu moci a použil všechno, co bylo nezbytné, aby si ji
udržel, včetně spolupráce se CIA agenty. Na rozdíl od Gorbačova se
neřídil žádnými principy.

Politici západních zemí Jelcina milovali, protože dovolil všem těm
zasraným kapitalistickým zlodějům vniknout do Sovětského svazu a začít
krást, co se dalo...

Oleg: No, možná ho nemilovali, ale vyhovovala jim jeho prostituce. Dal jim
všechno úplně zadarmo, jen aby zůstal u moci.

Kozo, ty jsi v době Jelcinových let studovala molekulární vědu a najednou
jsi začala dělat umění... proč? Jak jsi v té době chápala funkci umění?
Já také dělám performance a vždy se sám sebe ptám, co vlastně umění je.
Protože řada dnešních lidí pořád chápe umění jako trojrozměrný
objekt na vystavování, objekt, který se může prodávat díky své „kráse“
čili estetickému rozměru. A ty jsi z toho utekla a vrhla ses do skutečné
duše umění, které je součástí života a sociálních problémů.

Koza: Když jsem přišla do Moskvy od mé rodiny, kde jsem se necítila
svobodná, tak jsem začala žít nový život. Začali jsme se soustřeďovat
na problémy, jak přežít a co dělá naše životy nešťastné. To bylo v
době rodících se supermarketů a kapitalismu a my jsme si ale stáli za
svými postoji. Vlastně jsem se o nějaké umění nezajímala a nestarala,
což bylo překvapení pro řadu lidí, když jsem začala být v umění
úspěšná… Jeden slavný ruský kritik dokonce prohlásil, jak je to možné,
nerozumím umění – a přitom jsme uspěli. Oleg je filozof a ona fyzik, jak
můžou dělat umění...

Oleg: Já se o umění zajímám a myslím si, že mu dobře rozumím a mohl
bych být uměleckým kurátorem. A myslím si, že filozofie a fyzika je velmi
dobrá kombinace pro současné umění.

To souhlasím. Já sám jsem původně elektroinženýr i s akademickým titulem
a skončil jsem s podobným přístupem k umění...

Oleg: Ale recept na úspěch je samozřejmě nezajímat se vůbec o „umění“.

Zvláště když takzvané klasické umění nemá žádnou společenskou funkci
a je jen snůškou krámů v muzeích.

Oleg: Ano, bohužel nemáme právo nazývat „krásná umění“ i nadále
jako umění. Protože se ve dvacátém století odehrála spousta věcí,
která tyto kategorie změnila.

Přejděme ke konkrétním akcím, které jste začali dělat. Co vás vlastně
vedlo k založení skupiny Vojna?

Oleg: Jsem rád, že se ptáš, protože to určitě správně podáš.
Většina západních žurnalistů se nás na tuto otázku ptá, ale nechtějí
poslouchat odpověď, jako by nechtěli pochopit, co byl skutečný význam „Voiny“.
Vždy to představují jen jako nastavený prst „Fuck off “společnosti.
Což částečně je, ale není to jen ten nastavený prst, jde o hlubší
významy. Takže dovol mi to vysvětlit.

My jsme si okamžitě uvědomili, že je něco velmi špatného v politice a že
musíme vytvořit nové politické akce s nástroji, které jsme měli v ruce, a
vytvořit nový akcionismus podpořený naším způsobem života. Uvědomili
jsme si, že jsme nezávislí a tudíž máme právo soudit, protože jsme
nebyli nikým koupeni.

Takže tato kombinace nás přivedla k silnému přesvědčení, že
potřebujeme vytvořit nový jazyk pro politiky a pro společnost a nový
způsob, jak jím promlouvat – a nadále nepoužívat jen mrtvý jazyk,
protože devadesátá léta už neexistovala. Pochopili jsme, že vytvořit
nový jazyk je velký úkol, něco jako vytvoření nového náboženství.
Musíš být velmi silný, když chceš takovou ideu pro obyčejné lidi
vytvořit tak, aby tomu rozuměli.

Také jsme pochopili, že když tuto snahu postavíme jen na jednom názoru,
například liberálním či anarchistickém či uměleckém či aktivistickém,
tak to nebude dostatečně silné a že musíme všechny názory zmixovat.
Takže to bylo pro nás extrémně obtížné, zorganizovat každou akci. Někdy
jsme strávili dva měsíce každodenním tréninkem doslova 24-7 a někdy jsme
pracovali na jedné akci i půl roku, protože jsme vždy zapojovali do akcí
aktivisty z rozdílných odvětví společnosti. Nešli jsme jen k anarchistům,
abychom navrhli naši akci. Vybrali jsme si mezi nimi jednoho či dva a pak jsme
šli do liberálního tábora a mezi těmito šílenými lidmi jsme si vybrali
nejnormálnějšího.

A abych byl otevřený, šli jsme i mezi ultranacionalisty a vybrali jsme si tam
nějakého spolupracovníka a dokonce jsme šli do tábora mocných lidí,
například k prokremelským žurnalistům či aktivistům a vybrali si tam
jednoho či dva lidi a pak jsme všem vysvětlili ideu své akce: „Bude to
protivládní akce… rozumíte, jo?“ A oni, že rozumí. „Ale uděláme to
způsobem, který se vám bude líbit.“ A pak jsme se na základě diskuse
dostali ke scénáři, který by uspokojil každého.

To znamená, že mně se líbí akce Vojny jiným způsobem než kupříkladu
Koze či Leo the Fucknutovi, který před rokem tragicky zemřel. Původně jsme
byli tři, já, Koza a Leo the Fucknut. Leo byl liberál a strašně miloval
naše akce a věřil, že se dalo k jeho liberálnímu pojetí světa
propracovat jen akcemi Vojny, akcemi, které byly legrační, ale i agresivní.

Sbírali jsme lidi i z řad marxistů, přišli jsme k nim a zeptali se jich,
kdo chce namalovat čuráka a oni hned souhlasili a dohodli jsme se, že to
uskutečníme. Řada lidí, kteří se malování pyje zúčastnili, byli velmi
mladí radikální novomarxisté a nadšeně říkali, že je čurák přesně
způsob, jak vysvětlit jejich ideje.

Malování čuráka je asi naší nejznámější akcí, takový mistrovský
kousek, který kritici nazývají naší ruskou Guernicou. Byla to určitě
nejnáročnější akce, protože jsme měli jen půl minuty na to celou kresbu
provést, pak se most zvedl a bylo to velmi nebezpečné tam být, ochranka by
nás okamžitě vyhodila. Nakreslili jsme to v devíti lidech. Picasso dosáhl
namalováním Guernicy rovněž na hranici svých možností. Náš čurák
vypadal jako jednoduché qraffiti, ale zároveň byl tak realistický jako
Picassova Guernica.

Kozo, ty jsi také participovala na kreslení čuráka?

Koza: Samozřejmě.

A proč jste malovali čuráka?

Oleg: Koza byla autorem této akce.

Takže proč čurák? Jsi žena. Nepovažovala jsi to za sexuální zaujatost?
Proč ne vagina?

Oleg: (překládá její odpovědi z ruštiny) Koza chtěla dát lidem „fuck“
symbol, chtěla říct, jděte a fakujte – pošlete do prdele systém. Je to o
tom, jak říci lidem, aby fakovali systém. Je to o tom, že když chcete
udělat revoluci, tak to musíte realizovat a ne sedět za počítačem doma a
psát jen články nebo mít blog, tak jak to dělají ruští levičáci. Ale
tak se nedělá revoluce a čurák byl nejbližším symbolem, ne vagina.

Ve světě mají tendenci vysvětlovat vašeho namalovaného čuráka jako
kritiku maskulinity. Že se jen muži snaží držet vedoucí roli ve
společnosti. Protože to bylo před KGB úřadem, kde sedí právě ti velcí
čuráci.

Oleg: Ano, a když tam sedí vaginy, tak předstírají, že jsou čuráci.

Jaká je pozice ženy v ruské společnosti?

Oleg: No kupříkladu nepsaný boss v naší skupině je Koza, to byl její cíl
zorganizovat tuto akci. My všichni máme brilantní nápady, jako „pojďme
zabít Putina“, ale Koza dosáhla toho, že se celá akce uskutečnila. Její
úkol byl poslouchat všechny báječné ideje, které ve skupině vznikaly a
kondenzovat je do této jednoduché akce.

V USA jsou lidé velmi senzitivní k jakémukoliv sexismu a sexistickým
symbolům, zvláště feministky jsou na to citlivé.

Oleg: Kozo, mohla bys sem přijít, prosím, a říct svůj názor? (Koza si
hraje na zahradě s dětmi)

Koza není feministka a myslí si, že feministky jsou slabší než
nefeministické ženy a že feminismus je jen pro zdětinštělé. Na ruské
scéně je spousta žen, ale nejsou tak silné jako Koza.

Pro mě je symbol ruských žen před druhou světovou válkou a během ní
žena na válečných plakátech, která je silná a rázná a má v ruce
kladivo.

Oleg: To bylo v době, kdy ženy byly „sestrami svých bratrů“ a nikoliv
jejich manželkami. Což je ruská tradice, ženy, co zemřely ve druhé
světové válce, byly sestrami mrtvých vojáků.

To je zajímavé a někdy těžké pochopit pro člověka ze Západu. Koza mi
kupříkladu dnes říkala, že je proti potratům a přitom je ateistická
umělecká revolucionářka.

Oleg: Ano, když je někdo na Západě proti potratům, tak je považován za
fašistu a katolíka, což se dnes překrývá.

Což nás vede k vašemu performančnímu kousku, při kterém žena propašuje
ze supermarketu celé kuře ve své vagině. Co byla role ženy v takové
performanci? Jenom fakt, že má vaginu?

Koza: K pochopení tohoto kousku se budu muset vrátit k začátkům naší
skupiny. V té době jsme se rozhodli vytvořit takový manuál, „handbook“
pro nové urban aktivisty. Když chceš být urban aktivista, tak potřebuješ v
prní řadě vědět, že musíš být sám sebou a že musíš sám „fakovat“
systém a nenechat to dělat někoho jiného. První kapitola toho manuálu
pojednává o tom, jak zásobovat skupinu jídlem a jestliže si žena dokáže
dát celé kuře do vaginy, tak i ty dokážeš vynést z krámu spoustu jídla,
máš přece batoh. A když se někteří vymlouvali, že sice milují akce
Vojny, ale nemůžou na nich participovat, protože je nutné napřed vydělat
peníze, když potřebují jíst, protože za jídlo musí v supermarketu platit…
A to byla přesně chvíle, kdy jsme jim řekli: „Ne ne, nepotřebuješ
peníze, protože když i žena dokáže udělat takovou akci, tak to také
můžeš udělat.“

To nás přivádí k filozofii základního lidského práva, a to práva na
jídlo. Musí být člověk někoho otrokem, aby na něj měl právo?

Oleg: Nemůžeme žít bez jídla. Takže prodávat jídlo není hrdinský čin
a není to vůbec upřímný obchod. Není to dobrý nápad, zrovna tak jako
není dobrý nápad být policajt. Pracovat proto, abych měl peníze na jídlo,
není dobrá idea.

Říkal jsi mi něco o tom, že to také souviselo s touhou mít dostatek
volného času.

Oleg: Ano, vytvoř si svýma rukama volný čas. Jdi a vezmi si jídlo z krámu.

A o co šlo v té performanci, kde jste otevřeně a před lidmi šukali v muzeu
přírodních věd? To byla performance, o které jsem psal ve svých skriptech
o historii performance publikovaných tady na Ostravské univerzitě a dal jsem
tam přesně fotku, kde tam zrovna vy dva šukáte. Šukají tam s vámi i
členky skupiny Pussy Riot. Já si myslím, že šukání je krásná
přirozená činnost a měla by být prováděna veřejně, tak jsem i vaši
světoznámou akci chápal.

Oleg: To byla první performance poté, co jsme se rozhodli vytvořit nový
politický jazyk. Situace byla v té době v Rusku velmi špatná. Lidé
věřili, že máme demokracii, ale ve svých životech ji nezažívali. Bylo to
v době, kdy Putin musel opustit svoji roli prezidenta a chtěl něco vymyslet,
aby si připravil znovuobnovenou pozici do budoucna. Takže našel svého
kámoše Medveděva a dosadil ho na chvíli do role prezidenta.

Bylo zajímavé, že lidé pochopili, že to bylo víceméně nezbytné, ale
zároveň se tím cítili být poníženi, protože to bylo proti demokratickým
pravidlům. A najednou přestali mezi sebou diskutovat na různých sociálních
sítích, opoziční média mlčela, protože všechna špatná slova o této
situaci už byla předtím vyřčena. Najednou bylo v celém Rusku ticho. Nikdo
před volbami Medveděva nebojkotoval, nikdo neargumentoval. Lidi cítili, že
prohráli.

A my jsme promyšleně přesně do tohoto vakua vrazili naší akci. Všude bylo
ticho a my jsme jim do toho najednou naservírovali tuto „pornografickou“
akci. Akci, která vyvolala explozi ve společnosti a všichni začali
používat ta nejsilnější slova a všichni na nás nadávali. Ze všech stran
a organizací se na nás najednou navalila zadržovaná sprostá slova, ze
všech sfér společnosti, od patriotů, liberálů, všichni najednou řvali,
že je to skvrna na společnosti. I anarchisti říkali, že jsme měli jít
raději na demonstraci, bojovat s policií a ne někde veřejně šukat. Náhle
jsme to byli jenom my, které celý národ obviňoval za to, co se stalo s
Putinem a že Putin předal moc Medveděvovi, je kvůli nám a našemu šukání.
Přitom naše idea byla přesně o tom, že jsme jim chtěli vrátit jejich
vlastní svázaný jazyk, aby mohli zase mluvit.

Byla to taková sartreovská roznětka, která odpíchne lavinu. Já sám jsem
se vždycky snažil najít ve svých performancích tu správnou roznětku, jak
nastartovat revoluci. Něco, co lidi nasere, a tím je rozhýbá ke spolupráci
a akci.

Oleg: Ano, přesně jsi definoval politické akční performanční umění.
Což je to, co odděluje performanci od akčního umění. V performanci
předstíráš, že jsi třeba pes a jsi nahý. Ale v akci musíš být sám
sebou, nemůžeš někoho hrát. A když děláš akci, tak se nemůžeš
vymlouvat, že to bylo umění. Jsi to ty sám, ne Hitler, ne Stalin, ne Obama,
ale ty sám.

To je velmi zajímavé. Ale záleží na tom, jak definuješ performanční
umění. Moje kniha o performanci začíná právě tím, že rozdíl mezi
divadlem a performancí je v tom, že v divadle lidé předstírají, že jsou
někým, předstírají, že je něco bolí, zatímco v performančním umění
jsou sami sebou a opravdu to dělají a opravdu cítí bolest. Já používám
název „Performance Art“ jako zastřešení i vašeho akčního umění.

Oleg: Přesto se pořád rozcházíme. My věříme, že když děláš akci,
tak musíš zapojit celou společnost a ne to dělat sám za sebe. Když
zapojíš celou společnost, tak dosáhneš brilantních výsledků, tak jak se
nám to dařilo při našich akcích Vojny. Udělat to tak, abys hned „dosáhl
hvězd“. Jako šňupnutí kokainu.

Pro mě je to naprosto fascinující, když říkáš, že je potřeba dělat
performanci v kolektivu. Americká filozofie života je založena na
individualismu a vy přicházíte z Ruska a cítíte, že je to potřeba dělat
kolektivně a chápat kolektivismus jako základ lidské aktivity. A říkám si,
že to je možná základ nového uměleckého směru – princip podílnického
pocitu a sdílené existence.

Oleg: Ano, to je pravda a my v Rusku cítíme, že toto je řešení a
posíláme to jako dar celému světu. My jsme měli periodu velkého
liberalismu na začátku devadesátých let a až možná do roku 2012. Prožili
jsme si to, užívali jsme si to, ale řekli jsme – ne. My chceme něco
jiného. Ano, chceme svobodu, ale nechceme svobodu na prodej. Jsme možná „fucked“,
ale naším ruským způsobem.

Rozhovor vedl Milan Kohout

p.p1 {margin: 0.0px 0.0px 7.0px 0.0px; font: 12.0px Arial} p.p2 {margin: 0.0px
0.0px 7.0. px 0.0px; font: 12.0px Arial; min-height: 14.0px} p.p3 {margin: 0.0px
0.0px 0.0px 0.0px; font: 12.0px Arial; min-height: 14.0px}
