Jsme Kašpárkov s Obrkašpárkem v čele. Chybí nám učitelé demokracie,
například Američané, zoufá si germanista Šonka

ROZHOVOR V Německu posilují nové strany, které jsou stávajícímu
establishmentu poněkud trnem v oku. Kromě Pegidy je na vzestupu především
AfD (Alternative für Deutschland). Jak dopadnou zemské volby, které se někde
budou konat již v letošním roce, a pak ty „velké“ v roce 2017? Pro
ParlamentníListy.cz se k tomu vyjadřuje novinář Jaroslav Šonka, který žil
dlouhou dobu v Německu a zná tamní poměry velmi dobře.

Útoků proti migrantům a na jejich ubytovny přibývá především v
bývalém východním Německu a hlavně v Sasku. Čím se to dá zdůvodnit? Je
to odlišná, „pruská“ mentalita, minulost svázaná s komunismem, nebo
obava chudších a frustrovanějších občanů?

Inu, Sasko bylo historicky velkým konkurentem Pruska – připomeňme jen
válku sedmiletou. Sasko pak exportovalo i svého kurfiřta – a to hned
dvakrát – jako polského krále. Tehdy měli Sasové – s Polskem – Prusko
„v kleštích“. Takže se nejedná o Prusko, které přijímáním
uprchlíků, třeba české bratrské emigrace či hugenotů, získalo „manpower“
jak pro rozvoj průmyslu, tak pro své tolik úspěšné vojsko. Prusko ostatně
právě tímto zvýšením schopnosti přijímání uprchlíků stále
zvyšovalo svou převahu nad tehdejším Rakouskem, které teprve tolerančním
patentem Josefa II., a tedy pozdě, začalo reagovat na globální vývoj.

Vliv komunismu se ovšem nedá popřít. Dnes totiž nové spolkové země
zažívají v podstatě totéž, co Česká republika: Odmítání uprchlíků v
situaci, kdy je zde cizinců proklatě málo a nikoho zatím neruší. V české
rozvášněné diskusi se ovšem dost zapomíná na to, že u nás i v Sasku
existuje kromě výstřelků na okrajích skupin běženců i extremismus
domácí, fašisoidní. Jeho násilný potenciál je značný a opravdu to není
tak, že cizinci vnášejí násilí do země, kde nic takového doposud
neexistovalo. Stále ještě existují v nových spolkových zemích tzv. „no
go areas“ – nikoli kvůli uprchlíkům, ale kvůli neonacistům.

V posledních dnech kdosi zveřejnil dopis jakési české dámy, která se
bojí jít na hlavní nádraží v Mnichově, protože se tam potulují temné
figury, kterých se ovšem nezeptala, zda jsou uprchlíci. Způsobilo to řadu
dost nenávistných komentářů. A já tedy musím na tomto místě sdělit,
že jsem byl za poslední měsíc třikrát na témže nádraží a nic
takového jsem neviděl, i když jsem tam i nakupoval, obědval a kupoval
lístky a knihy a byl jsem tam tedy hodiny.

Ačkoliv německé vládní špičky hovoří o tom, že by novou stranu AfD v
nastávajících zemských volbách na nových postech nejraději neviděli,
stane se asi pravý opak. Co to podle vás způsobí a jak predikujete volební
výsledky?

AfD se po iniciativě několika seriózních lidí, kteří stranu ovšem brzy
opustili, stala shromaždištěm šovinistických skupin, které se snaží do
volebního boje vstoupit s rozpolcenou strategií a dvojí tváří.
Předsedkyně Frauke Petry často musí na své hezké straně, která má
vypadat jako většinové společnosti otevřená, vysvětlovat vlastní
nenávistné výroky jinde, které jsou jednoznačně mimo oblast slušného
chování. Co bychom si ovšem měli uvědomit, je fakt, že se jedná o
menšinový sektor společnosti, ať už strana získá 8, či 12 procent. Lidé
se ve své většině chovají slušně a třeba iniciativ, které se o
uprchlíky starají namísto jejich zneužívání, je hodně i v Sasku, kde
dobrovolnické iniciativy pečují o uprchlíky v řadě zařízení. Naše
zpravodajské zdroje mají ovšem místo jen na vyobrazování neonacistických
bojůvek a zapalování domů. Jen ovšem existuje historická paralela, která
je varovná. Také Hitler měl na začátku minimální volební výsledky.

Německý ústavní soud bude potřetí v německé historii rozhodovat o
zákazu strany. Bude se jednat o NPD, která před několika lety jen tak tak
unikla zákazu. Nastane podle vás precedens, nebo se opět ukáže německá
demokracie? Je podle vás NPD srovnatelná s již zakázanou komunistickou
stranou? Nemáme se právě od našich sousedů co učit ve vztahu k minulému
režimu, například i s vyrovnáním se s pohrobky StB ve východním Německu,
tedy Stasi?

„Jen tak tak“ není zcela korektní informace. Tehdy se různé orgány
snažily vědět o NPD co nejvíce, a proto ve straně byla řada placených
informantů. Tento fakt vedl ústavní soud k závěru, že není dobře možné
pronásledovat stranu, ve které nevíme, kdo to myslí vážně, a oddělit ho
od toho, který je jen jaksi pověřený státními orgány. Stát tenhle
průnik odstranil a teď se jednalo tři dny veřejně. Soud bude získané
informace vyhodnocovat a my si musíme počkat na začátek července, kdy se
má zato, že soud své úvahy uzavře a vynese výrok. O srovnatelnosti s KPD
nemá cenu diskutovat. Byla to jiná doba a tato strana tehdy byla jakousi
exponentkou východu, tedy NDR a SSSR.

NPD je revizionistickou stranou, která si sice nemůže dovolit otevřeně
chválit nějaké nacisty, ale v zásadě ve své činnosti přebírá některé
jejich principy chování a argumentace. Právě v Drážďanech je například
stále živá diskuse o tom, zda nálet 13. února 1945 nebyl válečným
zločinem západních spojenců, protože se bombardovaly kobercově i
normální čtvrti – nejen nádraží či průmyslové objekty. To, že
anglická královna věnovala rekonstruovanému kostelu (Frauenkirche), který
byl jako ruina symbolem onoho 13. února 1945, kříž na vrchol kopule, tuto
diskusi zdaleka neuklidnilo. A to i když historici jasně ukazují na
příklady i německých koncentráčníků, kteří se tehdy mohli v nastalém
chaosu převléct a utéct. Je tedy bombardování zachránilo. A diskutuje se
mezi historiky také o tom, jak mohli západní spojenci uvažovat u vědomí
toho, jak Hitler a Goebbels vlastně jen fanaticky prodlužovali prohranou
válku a na jejich konto jdou desetitisíce mrtvých jak ve vojsku, tak mezi
civilním obyvatelstvem. Vždyť současně bylo nutné zachránit vysílené
oběti v pochodech smrti, kde šlo někdy o hodiny a dny.

Německá demokracie se do bývalé NDR dostala ze západu, kde učiteli
demokracie byli po válce Američané a Britové. Tehdy, po roce 1990, to u
východních Němců vzbudilo často vztek, „oni nás kolonizují“. Ale s
minulými strukturami se tak dalo zatočit poměrně rychle, zhruba do roku 1992.
Srovnejme to jen s nějakou naší současnou zlatou českou debatou o únoru
1948 a komunismu. To by se ve východním Německu stát nemohlo. Tam se sice
stále znovu převlékala strana, která zdědila i část majetku komunistické
SED, ale bylo to tak, že tento zbytek komunistických struktur se musel
přizpůsobovat demokratické většině. Již jen proto, aby přežil.

Takovou transformaci u nás nevidím. Paní Semelovou by v Německu už dávno
zavřeli – a nějaká ta reformovaná strana by se za její výroky styděla.
Chybí nám v této situaci vnější demokratická síla, srovnatelná s
tehdejšími Američany a Brity a jejich transformačním úsilím. Principy
slušného chování, otevřené debaty s politickým soupeřem, tedy demokracie
– a tedy ne vzteklých roztržek, obstrukcí, vymetání ministerstev po
volbách – to vše nám zde chybí, a proto se stáváme pro světová média
jakýmsi „Kašpárkovem s Obrkašpárkem na špici“.

Německá města hlásí co do uprchlické krize téměř přeplněno. Čím
dál hlasitěji se ozývají hlasy, že máme být solidární. Máme převzít
nějaké uprchlíky přímo od Němců, nebo si je přerozdělit na základě
plánů Bruselu?

Němci na západě země po válce za dozoru okupačních mocností
zachraňovali koncentráčníky po desetitisících, museli pomáhat tzv. „displaced
persons“, tedy lidem, například Židům, na které se po osvobození
koncentráků v Polsku pořádaly pogromy, po desetiletí se do. Německa
stěhovali Židé, kteří to v SSSR neměli lehké – komunistický
antisemitismus by byla další, příliš dlouhá kapitola – jak to, že v ČR
máme bláznivého počítatele Židů, který stále ještě nesedí ve
vězení?! Pak přišlo 14–15 milionů vyhnaných Němců, pak uprchlíci z
protikomunistického odboje, dohromady snad milion, a přesto bylo nutné
přizvat další, tehdy tzv. gastarbeitery. Jen tak bylo možné udržet
některá průmyslová odvětví, která žíznila po pracovní síle.

V důsledku toho všeho žije v Německu na 10 procent lidí neněmeckého
původu, z toho 3–4 miliony muslimů. Jejich potomků je ve vládách, v
kultuře, v hospodářství celá řada. A tito lidé trpí stejně jako my tím,
co tropí Islámský stát v Sýrii. Účastní se také pomocných aktivit. A
samozřejmě i vzděláváním mladých. Víme, že muslimské děti v
německých školách absolvovaly stejnou občanskou výchovu jako ostatní. Ta
děti přivádí k demokratickému chování, zabývá se ovšem i soužitím
různých skupin a práci na reflexi holocaustu, což je klíčová a tragická
zkušenost země. Mezi integrovanými muslimy je jen málo antisemitských
předsudků – ovšem v současné době existuje jistá hrana a je na čem
pracovat. O selhání etických principů v různých historických periodách
je dobře vědět co nejvíce. Proto s dnešními uprchlíky pracují i
židovské obce, které ovšem logicky poukazují na riziko přenosu
antisemitských stereotypů z částí arabského světa. Na něco čekat je
riskantní. Začíná se hned.

Nejsou podle vás Bavoři vůči Angele Merkelové až příliš vzpurní?
Nehrozí dokonce rozpad Německa?

Bavoři, tedy vlastně Seehoferova CSU, se jako jediná politická strana,
která působí jen v jedné spolkové zemi, účastní spolkových voleb –
budou v roce 2017. Musí si tedy zajistit minimální počet pěti procent
hlasů na celostátní úrovni. Mívá více, až kolem deseti procent. Ale
vždy znovu se musí připomínat – a od ostatních lišit. To je první
princip, podle kterého jedná pan Seehofer. Ale i on zná německou a ostatně
i bavorskou ústavu. V té německé, které se říká Grundgesetz, jsou první
čtyři paragrafy zásadní – jsou o „lidech“, a ne o „Němcích“.
Základní lidská práva jsou prostě základní a jsou opravdu na očích. Je
to tedy problém, usnést se na kvótě, řekněme, 200 000 uprchlíků ročně
a tomu 200 001. pak sdělit, že on už žádné právo nemá. Proto se musí
pracovat ne na číslech, ale na principech.

Tedy na několika různých polích, začínaje pomocí Řecku či vojenskými
zásahy v Sýrii a Iráku a snižovat počet uprchlíků a příčin jejich
pohybu. Také si musíme uvědomit, že za peníze, které zde spotřebujeme na
jednoho uprchlíka, je možné jich v jihovýchodním Turecku uživit dvacet. V
Evropě je ovšem snadněji můžeme získat pro demokracii a otevřenou
společnost, což je právě to, co si Islámský stát nepřeje. Tady je
diskuse složitá, a pokud pan Seehofer má nějaké odlišné názory, může
to být dané věcnými úvahami. Není ovšem dobře rozumět tomu, proč se
třeba setkával s Putinem v Moskvě. Ale oddělení Bavorska od Německa? To je
možné probrat u pšeničného piva na již zmíněném mnichovském hlavním
nádraží. A to se nasmějeme! A třeba si s námi připije i nějaký
uprchlík.
