Profesor Ambros přednášel o migraci a prozradil, co hrozí po odchodu
křesťanů z Blízkého východu

REPORTÁŽ S odchodem křesťanů z Blízkého východu se zmenšuje naděje na
vytvoření pluralitní otevřené společnosti. Bývalý děkan teologické
fakulty Univerzity Palackého Pavel Ambros v Olomouci vystoupil v rámci
přednáškového cyklu na téma migrace. Zabýval se hlavně situací
křesťanů na Blízkém východě a důvody jejich migrace v historii a v
současnosti.

Podle Pavla Ambrose jsme dnes svědky zániku křesťanských komunit na
Blízkém východě. Příčiny i důsledky tohoto jevu vysvětlil v
přednášce, v níž shrnul historii křesťanství v oblasti od konce
starověku a vzniku Východořímské říše. Křesťanské komunity od
třetího století ovlivňovaly charakter tamních různorodých společností.
Za jakýsi „zlatý věk“ křesťanství na Blízkém východě lze
považovat z ekonomického, sociálního i demografického hlediska 19. století.
Tehdy blízkovýchodní křesťané, kteří v předchozích dobách žili
spíše na venkově, vesnice opouštějí a vytvářejí městské komunity.
Podle Pavla Ambrose v té době křesťanské menšiny otevíraly schopnost
komunikace s kulturním světem a stávaly se určitým komunikačním kanálem,
skrze který do zaostalé Osmanské říše vnikaly nové myšlenky. „Podle
mnohých studií to byly právě křesťanské menšiny, kdo stál u modernizace
Východu a kdo přinášel nové myšlenky a modely života, které ovlivňovaly
muslimské obyvatelstvo,“ uvedl teolog Ambros. Významnými se podle něj
staly demografické trendy, v jejichž rámci se počet blízkovýchodních
křesťanů ztrojnásobil a koncem 19. století tvořili pětinu obyvatel
Osmanské říše. Demografický nárůst způsobily sociální a hospodářské
změny, ale i zlepšení medicínské péče. Později ani silná promuslimská
propaganda nevedla ke zvýšení počtu muslimských obyvatel.

20. století jako série tragédií

Oproti předchozí době je dvacáté století z hlediska křesťanů na
Blízkém východě poznamenáno velkými tragédiemi, jejichž důsledkem je
postupný zánik křesťanských komunit. Pavel Ambros v této souvislosti
zmínil arménskou genocidu křesťanů, lausannskou smlouvu z roku 1923, která
určila současné hranice Turecka a zakotvila legalizaci řízených deportací
velkých skupin obyvatel na základě náboženského principu. To se
například týkalo čtyř set tisíc pravoslavných Řeků, kteří museli
Turecko opustit. Dalším motivem masakrů a deportací bylo budování státu
na národním principu, kdy muslimská společnost přijímá národní princip
z Evropy. Později, až po druhé světové válce, lze najít dokonce vliv
hitlerovského nacismu a fašismu na vytváření panarabských ideologií apod.

Jedním z hlavních důvodů k vystěhovávání křesťanů z oblasti ve
dvacátém století byly podle Pavla Ambrose konflikty mezi znepřátelenými
muslimskými frakcemi, kdy se křesťané stali nechtěnou obětí těchto bojů.
Rivalita mezi sunnity a šíity je zdrojem konfliktů v oblasti Blízkého
východu dodnes. „Arabská společnost je kmenového rázu, jsou tam silné
jednotlivé kmeny a ty vytvářejí moderně řečeno gangy, které
příslušníkům poskytnou bezpečí, peníze a ochranu. Není to tedy stát,
kdo chrání jednotlivce, ale jeho kmen. Pod povrchem státu je vždy možné
vnímat tento prvek,“ uvedl teolog Ambros. Druhým důvodem k migraci
křesťanů podle něj byla rostoucí předpojatost nových politických elit,
které rozvíjely své ideologické záměry mnohdy inspirované fašistickou
nebo komunistickou ideologií. Ideologický import z Evropy je tedy adaptován
novým způsobem politickými elitami a to pak dopadá i na křesťany, kteří
z oblasti utíkají. Kde mizí křesťanské komunity, zmenšuje se v
blízkovýchodním regionu naděje na vytvoření pluralitní otevřené
společnosti.

Křesťanský exodus trvá

První imigrační vlny blízkovýchodních křesťanů ve dvacátém století
směřovaly do Severní a Jižní Ameriky, už v roce 1914 opustilo oblast 350
tisíc křesťanů. Vystěhovalectví křesťanů usnadňovalo dobré
vzdělání, které získali díky kvalitnímu školství vedenému evropskými
misionáři, to jim otevíralo cestu k lepšímu uplatnění v cizině.
Obchodní zástupci nebo bankovní domy na Blízkém východě fungovali jako
zprostředkovatelé práce pro křesťany a pomáhali řízené emigraci. Pro
oblast to znamenalo, že odcházela elita. Druhá vlna vystěhovalectví po
druhé světové válce byla způsobena tragickými válečnými událostmi,
které začaly arabsko-izraelskou válkou v roce 1948, kdy na sedm set tisíc
Palestinců muselo opustit své území. Týkalo se to také asi stovky tisíc
křesťanů. Dále šlo o vlivy šestidenní války v roce 1967 a občanské
války v Libanonu, války mezi Irákem a Íránem 1980 a první války v Zálivu
1991. V současnosti jsou nejpočetnější křesťanskou komunitou Koptové v
Egyptě, kde je jich asi šest milionů, kde jsou ale vystaveni tlaku ze strany
vládnoucího režimu. V Libanonu je asi 1,5 milionu křesťanů, v relativně
klidném Jordánsku 350 tisíc, velice svízelná situace pro křesťany je v
Izraeli, kde je asi 120 tisíc palestinských křesťanů, v Iráku jich bylo
původně šest set tisíc, ale po konfliktech jich dvě třetiny musely od roku
1991 odejít. V Sýrii bylo původně přes dva miliony křesťanů, ale kolik
je jich tam dnes, se podle Pavla Ambrose nedá ani přibližně odhadnout. Také
v Turecku, kde je kolem osmdesáti tisíc křesťanů, je pro jejich komunity
situace obtížná.

Je otázkou, jak je dnes křesťanství inspirující

Pavel Ambros konstatoval, že v důsledku zániku křesťanských komunit a
klesajícího počtu křesťanů v arabských společnostech se zmenšuje
naděje, že by se tamní společnost rozvíjela k větší otevřenosti a
demokracii. „Křesťanské skupiny se snažily zapojit do budování
novodobých národních států na Blízkém východě, například v Sýrii
měly velice dobré jméno, protože tvořily důležitou součást novodobého
pojetí státnosti,“ vysvětlil Pavel Ambros. Na dotaz, jak chápat Evropu,
kam se nyní stěhuje velké množství příslušníků jiného náboženství,
Pavel Ambros odpověděl, že v Evropě je nyní z religionistického pohledu
zajímavá situace. „Začaly se měnit struktury z hlediska náboženského
prožívání – už v. 60. letech se evropská mládež inspirovala
východními náboženstvími v Asii, kdy šlo o hinduismus a buddhismus,“
uvedl Pavel Ambros, podle nějž druhá vlna začala v sedmdesátých letech,
kdy jednotlivá náboženství budovala centrály v západní Evropě a
přizpůsobovala se evropské mentalitě, v 80. letech se pak projevuje návrat
evropského pohanství, kdy se mluvilo o nutnosti obnovení polyteismu. „I u
nás nacházela mládež cestu k přírodním náboženstvím. Evropa nikdy
nevytvořila světové náboženství, ale má obrovskou dialogickou schopnost,
tradici skepse, takže je někdy jako houba, která přijímá jednotlivé vlivy
a snaží se je ztvárnit podle sebe. Například když se mluví o
křesťanských kořenech Evropy, je to v podstatě politicko-strategický
slogan, ale po obsahové stránce je otázka, jakou kulturu současné
křesťanství vytváří, jak je inspirující,“ řekl Pavel Ambros.
