Petr Robejšek ukazoval studentům, kam vede politická korektnost. Neuvěříte,
co stačí ve Švédsku, abyste byl extremistou

REPORTÁŽ Politolog a expert na mezinárodní otázky Petr Robejšek spolu s
bezpečnostním expertem a prorektorem vysoké školy CEVRO Institut Tomášem
Pojarem debatoval se studenty Právnické fakulty UK. Hovořilo se především
o úloze EU, OSN, migrační krizi nebo arabském jaru. Debatu pořádal
Institut 2080 se Spolkem českých právníků Všehrd.

Debata „Bez politické korektnosti“ je již ustálený formát Institutu
2080, kdy docent Petr Robejšek pokaždé s jiným významným hostem debatuje
na aktuální témata a následně se do diskuse zapojí také publikum. V
úvodu vždy Robejšek hovoří o tom, co podle něho znamená politická
korektnost.

„Politickou korektnost odvozuji od sporu o to, kdo má právo definovat to, co
je skutečnost. Kdo má právo říci: věci jsou černobílé, černé nebo
pruhované. Jestliže hovoříme o politické korektnosti, pak ve skutečnosti
mluvíme o hypotéze, když některé věci pojmenujeme určitým způsobem, ony
se stanou takovými, jakými je označujeme. A když o některých věcech
nemluvíme, přestanou existovat. Každého z vás jistě napadne pár
příkladů ohledně toho, co se nesmí říkat, co se může říkat a co se
musí říkat. Ty starší mezi vámi jistě napadne vzpomínka na to, co
zažili za minulého režimu. Pro mě je to hodnotově neutrální zjištění,
nejde o srovnání s komunistickou minulostí a současností,“ uvedl Petr
Robejšek.

Zásadní podle jeho slov je, aby existovala konkurence názorů. „Když ale
některé názory zakážu, neexistuje konkurence názorů, a tím pádem se
společnost, ve které se tato praxe prosadí, ochuzuje o potenciál vědění,“
uvedl.

Následně se docent Robejšek obrátil na Tomáše Pojara s tezí, že za dané
situace jedinou akceschopnou entitou na evropské úrovni jsou národní státy.
„Než odpovím, byl jsem obohacen o jeden nový termín z branže politické
korektnosti, který je používán ve Švédsku, a to je ‚myšlenkový koridor‘.
Takže se musíte vejít do myšlenkového koridoru, jinak jste považováni za
extremisty. Problém je, že ten myšlenkový koridor je tak úzký, že je za
extremistu považován skoro každý. Ať na pravici nebo na levici. Vede to
samozřejmě k deformaci švédského politického systému,“ zmínil nejprve
Pojar.

„Jsem také přesvědčen, že národní státy, a to nejen primárně v
pojetí etnickém, jsou základním pojítkem bez ohledu na to, že každý
stát do určité míry část suverenity předal,“ konstatoval Tomáš Pojar.

Petr Robejšek se dále věnoval globalizaci. „Touto otázkou se zabývám
dlouho. V kontextu globalizace dlouho panovala představa, že se státy
rozplynou v něčem širším a nadnárodním. Když se ptáme, jaký by to
mělo smysl, klasická odpověď byla, že problémy jsou tak rozsáhlé, že to
mohou vyřešit jen nadnárodní struktury, národní na to nestačí.
Podstatné je to, který systém je funkční. OSN jsou institucí, která
problémy skutečně řešit nemůže. Může domlouvat, nastiňovat a
organizovat dobrou vůli. Ale jak si někteří vizionáři představovali, že
OSN vytvoří budoucí světovou vládu, tak nevím, co bude za padesát let,
ale zatím to určitě fungovat nemůže,“ je přesvědčen Robejšek.

Jaké jsou největší a nejaktuálnější hrozby pro Českou republiku v
současnosti? Takovou otázku ve vzájemné debatě položil Robejšek Pojarovi.
„Jsem hluboce přesvědčen, že bezprostředně ohroženi nejsme. Naším
ohrožením jsme ale my sami, protože patřičně neinvestujeme do vlastní
bezpečnosti,“ sdělil prorektor Pojar v narážce na nízké výdaje na
obranu.

Pojar podle svých slov nemá žádná iluze o tom, že by Evropská unie mohla
hrát jakoukoli roli ve vojenské oblasti, proto nikdy nebude vytvořena
evropská armáda. „A stále platí, že bez Spojených států amerických by
bezpečnost na evropském kontinentu nebyla. Tak to je a ještě dlouho to tak
bude. USA nám za posledních sto let přišly dvakrát na pomoc,“
připomíná. EU by se měla především prý věnovat hlavně ekonomice a
hospodářské spolupráci mezi jednotlivými státy.

„Základní chyba je, že v určité fázi vývoje a u některých evropských
elit do dneška panuje iluzorní představa o možnosti vybudovat cosi jako
Spojené státy evropské. Tedy stále intenzivnější integrace, které se
vzpírá třeba Velká Británie a nejenom ona. Jestli se tímto směrem někdo
chce vyvíjet, tak ti lidé budou žádat insignie státu. Optimální struktura
fungování ale je společný hospodářský prostor, to je v zájmu všech.
Všechno ostatní je navíc. Když se podíváme na to, jak funguje evropská
zahraniční politika, tak poslední dvě dámy, které to měly na starosti,
jsou klasickým příkladem toho, že to prostě fungovat nemůže.“

Další dotaz z publika se týkal, byť nepřímo, prezidenta Zemana. „Stále
někdo říká, že někteří politici rozdělují národ. Musí být přece
různost názorů, jinak máte diktaturu. Tímto bychom spěli k systematické
likvidaci demokracie,“ zněl dotaz na přednášející. „Když někdo v
politice mluví, že ten druhý rozpolcuje národ, tak se to týká toho, že
ten druhý má jiný názor než já, a tím toho druhého vlastně skrytě
kritizuji. V případě prezidenta, o kterém jste jistě mluvil, je třeba
očekávat přece jenom něco trošku víc. Přimlouval bych se za jeho vlastní
styl a je otázkou jeho vlastního vkusu, kam až je ochoten jít. Proč mu
vyčítat bonmoty? Politická mluva mnohých je často tak komplikovaná a
dokonce možná i vědomě nesrozumitelná, že metaforické vyjádření
složitých souvislostí je velmi užitečné a rozsekne hry, které často
politici hrají a média zrovna tak. Přimlouval bych se za prezidenta, který
dobře zvládá řeč, který umí metaforicky argumentovat, jde k podstatě
věcí a má úctu před majestátem svého úřadu. Až se na to jednou budou
dívat příští historici, se všemi třemi prezidenty jsme měli štěstí.
Co se děje dnes, bude s odstupem deseti let vypadat úplně jinak. Tyto hrátky
já moc nehraji,“ zastal se docent Robejšek prezidenta Zemana.

Došlo také na téma Ruska a jeho současné chování na mezinárodní scéně.
„Upozornil bych v souvislosti s Ruskem na něco, čemu se říká fyzika moci.
Byla řeč o tom, že když se něco vyprázdní, druhá strana to místo zase
vyplní. Rusko k tomu, aby mohlo dobře kontrolovat svůj prostor, musí
kontrolovat i předpolí. Neznamená to nutně předpolí obsadit, ale vědět,
co se děje před mými vraty a mít možnost na to nějakým způsobem reagovat.
Jakkoli se nám to nelíbí, je to něco, co je mocensko-politicky zcela
normální. Je to projev existence systému, a to tím spíš, že ten systém
je vnitřně oslaben,“ míní Robejšek.

Jeden ze studentů práv se dotazoval na americké prezidentské volby a jakou
politiku ve vztahu k Evropě očekávat od Hillary Clintonové a Donalda Trumpa
v případě, že se jeden z nich stane šéfem Bílého domu.

„Hillary Clintonová je v zásadě čitelná. To by byla
clintonovsko-obamovská politika. U Donalda Trumpa je pozoruhodné to, že nikdo
neví, co od něj můžeme očekávat, a on sám neví, co může očekávat od
sebe. Je ale potřeba říct i to, že američtí prezidenti mají složitou
úlohu. Ty krize ve světě si nevybírají a mnohdy musejí reagovat na věci,
které si vůbec nepředstavovali,“ řekl k tomu Tomáš Pojar.

Petr Robejšek nebyl oproti němu k Donaldu Trumpovi tolik kritický. „Nejsem
si jist tím, zda jeho nevypočitatelnost není alespoň zčásti hraná. Ten
člověk musí být racionální, vybudoval impérium nemovitostí, je
úspěšný jako podnikatel. Nemůže to být blázen, který řekne: dneska
udělám to, zítra to. Za předpokladu, že by Trump vyhrál volby, bych se
nedivil, kdybychom zažili úplně jiného prezidenta Trumpa. Jeho
podceňování je možná oprávněné, možná ne. Mně by se líbilo, kdyby
Amerika měla prezidenta trošku s konturami, a takovým prezidentem by pro mě
nebyla Hillary Clintonová. Chtělo by to něco nového, něco jiného,“
sdělil docent Robejšek.

K závěru se debata vinula také kolem tzv. arabského jara. „Bylo chybou
bombardovat Kaddáfího. Ať se smaží v pekle, nikam jinam nepatří, ale
Kaddáfí v posledních letech svého života se Západem a Evropou
spolupracoval. A ve chvíli, kdy byl ve fázi spolupráce, nikoli terorismu,
jsme ho potrestali. Pár chyb bylo. Problémů v těch zemích je mnoho, a jak
tam vládnout, je velmi složité. Jak uživit devadesátimilionový Egypt s
jedním špinavým, byť velkým Nilem, je obrovský, obrovský problém,“
uvedl Pojar.

„To je právě ono. Je to obrovský problém, ale není to náš problém. A v
tom byla strategická chyba. Nechali jsme se tlačit ‚intelektuálními
elitami‘, které si myslí, že existují nějaké univerzální hodnoty a že
když svrhneme nějakého diktátora, na jeho místo přijdou mírové,
demokraticky orientované kulaté stoly, které se dohodnou. Jenže místo toho
tam přijde daleko horší potentát, než byl ten první. Když tohle není
schopna intelektuální elita Západu rozpoznat a zformulovat a tlačí svoje
vlády do toho, aby spasily svět, ačkoli mají dost starostí s tím spasovat
sebe sama, tak je to zoufalé selhání elit! Obecně platí teze ohledně
kritických regionů, že současný stav je lepší než změna, když ji
nemohu kontrolovat. Pokus o odstranění Asada byl strategickou chybou. Když
nejsem schopen ho odstranit a nahradit ho demokracií, tak nebudu ani začínat.
Pouštím se do války, kterou můžu vyhrát, ne do války, kterou vyhrát
nemůžu. To je zásadní chyba společnosti, která se zhysterčí sama sebou,
svými údajnými morálními závazky a zažene se do situace, že má
zachraňovat svět, který o to vůbec nestojí a navíc na to ani nemá. My
nemáme sílu na to, abychom etablovali demokracii jinde. To si musíme přiznat.
Dnes jednáme defenzivně, stavějí se ploty a budou se stavět dál.
Ohraničujeme se proti těm nepokojům a rozhašeným zemím jinde ve světě,
protože na nic jiného nemáme. Ale než jsme to pochopili, tak to trvalo
příliš dlouho, stálo to příliš mnoho a stalo se příliš mnoho
nepříjemných věcí. A to je to, co mi vadí. Mně vadí hloupost, moc mi
vadí,“ dodal s důrazem v hlase Petr Robejšek za hlasitého potlesku celé
auly.
