Politolog Lebeda varuje Zemana: Hraje si s něčím, co se může dostat úplně
mimo jeho kontrolu. Podívejte se, co se stalo Ficovi

ROZHOVOR Podle politologa Tomáše Lebedy se s blížícími se prezidentskými
volbami začne společnost ještě více rozdělovat, zatím mají ale strany a
jejich lídři spíše důvod s Milošem Zemanem kooperovat. Prezident nyní
stojí o to, aby se těžiště moci přesouvalo ze Strakovy akademie směrem k
Hradu, zatím se to ale reálně příliš nedaří.

V minulém rozhovoru pro ParlamentníListy.cz jste mluvil o strategiích Miloše
Zemana. Jak se změnily v současné době, kdy pro tisk i televizi poskytl
více rozhovorů, než je obvyklé, a některá jeho prohlášení opět
znamenala poprask?

Myslím, že jeho strategie se příliš nemění. Prezident Zeman se profiluje
na kontroverzních tématech, která ale současně vybírá a artikuluje tak,
že se významná část společnosti postaví na jeho stranu. Otevírání
takových témat je jak součástí jeho naturelu, ale současně i jeho
strategií.

Českou hlavu státu kladně hodnotí 70,2 % dotázaných Čechů. Toto číslo
je nejvyšší od začátku jeho působení v pozici prezidenta ČR. Loni v
listopadu jej podporovalo o tři procenta méně dotázaných. Může mu
popularita vydržet?

Udržet se dá za předpokladu, že lidé budou stále stejným způsobem
vnímat kontroverzní a populistická témata, která prezident otevírá. Pokud
se Miloš Zeman bude držet strategie těchto témat, která oslovují velké
společenské skupiny a jestliže se mu podaří si nepopudit ty, jež zatím
nemá pohněvané. Jeho popularita má šanci být vysoká také do té doby,
dokud se mu nepostaví nějaký silný politický konkurent, vyzyvatel, který
cíleně nezačne jeho způsob komunikace znevěrohodňovat. Současní
političtí hráči nejsou se Zemanem v přísně konkurenčním vztahu a naopak
s ním musejí více či méně kooperovat, ať už jde o jednotlivé politické
strany, jejich lídry nebo členy vlády. Není zde tedy síla, která by se
proti prezidentovi tvrdě vymezila v rámci čistě konkurenčního vztahu. Až
se to s blížícími se prezidentskými volbami stane, začne se také
společnost ještě více rozdělovat. Otázkou je, zda se najde skutečně
silný protikandidát. Miloš Zeman to ale zatím dělá velmi chytře. Volí
pouze taková témata a takové postoje, které iritují jen ty, jež by ho
stejně nepodporovali.

Zajímavý příměr přinesl komentátor hospodářských novin Petr Fischer,
který se domnívá, že se prezidentu Miloši Zemanovi podařilo vytvořit
optický dojem, že centrem výkonné moci státu je právě on, naopak
Sobotkova „submisivní lest“ má i své viditelné politické slabiny.
Myslíte si to také?

Miloš Zeman určitě chce, aby tento dojem vznikal, a konečným cílem je, aby
těžiště jeho moci na Pražském hradě bylo silnější, než ve
skutečnosti je. Nemyslím si ale, že by se těžiště reálné moci
přesouvalo ze Strakovy akademie, a ani se mi nezdá, že by se Hradu dařilo
alespoň takový dojem vytvářet. Na druhou stranu prezident o to viditelně
stojí a snaží se o to. Neustále se vyjadřuje k aktuálním politickým
problémům, které řeší vláda, říká při tom, co bude podporovat a jaké
jsou jeho priority. Avšak občan, který zná jen průměrně český
politický systém, ví, že to mohou být jen proklamace.

Jaká je pozice premiéra Sobotky v této „hře“?

Připomíná mi to dobu, kdy byl premiérem Vladimír Špidla a na Hrad přišel
Václav Klaus. Prezidentem je silná osobnost s ambicí významně zasahovat do
politiky a současně je premiérem člověk, který má úplně jiný naturel a
snaží se přistupovat k realizaci výkonné politiky jinak. Premiérovi jde
spíše o každodenní práci a neužívá velkých gest ani silných slovních
projevů. To je samozřejmě pro vládu i pro ČSSD trochu problém, protože i
kdyby dělala svou práci sebelépe, prezentace této práce bude kulhat.
Špičkový politik přitom musí kromě dobře odvedené práce umět tuto
práci také prodat, umět zaujmout veřejnost a umět vyvolat emoce lidí. A
premiér Sobotka v tom příliš silný není.

Aktuálním tématem je zpochybňování smyslu koalice ze strany Andreje
Babiše. Může to znamenat její konec?

Před časem jsem řekl, že pokud se všichni aktéři koalice budou chovat
racionálně, pak přežije. Je ale pravda, že jsem opomněl novelu zákona o
střetu zájmů. Tady se může Andrej Babiš dostat do situace, která je pro
něj nebezpečná. Bude se proto nyní snažit vytvářet dojem, že koalice má
jiné vážné problémy. Vyvolat rozpad koalice kvůli svému osobnímu
problému, kterým je střet zájmů, by jej stavělo do špatného světla. Dá
se čekat, že Babiš a ANO budou vyhledávat kontroverze a vytvářet
potenciální příčiny, kvůli nimž by se mohla koalice rozpadnout, byť
skutečnou příčinou by byl Babišův střet zájmů. Hrozba odchodem z vlády
by pak mohla být současně i strategií, jak přinutit vládní partnery ke
zdrženlivosti při zpřísňování střetu zájmů pro ministry vlády.

Krátce po volbách 2013 jsem říkal, že pravděpodobnost, že tato koalice
nedokončí celé své funkční období, je velká. Žádná vláda od roku
1996 své období nedokončila celé kromě opozičně smluvní vlády Miloše
Zemana, kde to ale bylo dáno tou v podstatě kartelovou smlouvou s ODS. Empirie
nám tedy říká, že prostředí českého stranického systému dlouhodobým
koaličním spojením příliš nepřeje a bylo by spíše nezvyklé, kdyby se
to současné vládě povedlo.

V některých komentářích se objevily názory, že se „Hrad stal svorníkem
českého rasismu a nenávisti“ a že „Miloš Zeman představuje jakýsi
svorník jak pro otevřené neonacisty typu Adama B. Bartoše a pro klasické
xenofoby“. Co to může znamenat pro českou společnost?

Domnívám se hlavně, že se pro hlavu státu skutečně nehodí, aby jakkoli
spolupracovala s tak kontroverzními osobami. Už jen to, s kým vystoupil na
akci 17. listopadu, bylo krajně nevkusné. A nebyla to náhoda, bylo to předem
naplánované. Prezident se chová způsobem, který by měl být v
civilizované demokracii nepřijatelný. Na druhou stranu je to jedna z jeho
strategií, otevírá populistická témata, která rezonují nebo mají
potenciál rezonovat u velké části společnosti. Trvám nicméně na tom, že
je to pro hlavu státu přinejmenším nedůstojné.

Společnost je již dnes velmi polarizovaná a Zeman si velmi dobře vybírá
témata, která mu mohou zajistit potřebné hlasy. Navíc jsou jeho témata
podložena emocemi, jako je zejména strach. A využívat v politice emoci
strachu je vždy velmi účinné. Je to ale zároveň velmi nebezpečné a
Miloš Zeman si začíná zahrávat s něčím, co se může také dostat zcela
mimo jeho kontrolu. V tom je největší nebezpečí. Stačí se podívat na
sousední Slovensko. Fico v kampani dlouho hrál uprchlickou kartou. Namísto
hlasů pro jeho Smer však téma vytáhlo do Národní rady neonacisty spolu s
dalšími populisty.

Jak v té polarizované situaci podle vás fungují média?

Kontraproduktivní je to, že často obrovskou mediální pozornost strhne téma,
které obsahově není nijak závažné. Prezident něco řekne, je to
nekorektní a nevhodné, ale my jsme si už na to nějak zvykli. Žádná
přímá škoda z toho obvykle neplyne. Uvítal bych, kdyby se média důkladně
věnovala raději těm výrokům, které se skutečně dotýkají zásadních
nebo citlivých politických témat. Zdá se mi ale, že pro média je
jednodušší se chopit témat, která jsou triviální, ale přitom
atraktivnější než případy, jež je třeba vyložit do hloubky. Tzv. kauza
kalašnikov byla založena pouze na trapnosti toho výroku, ale žádnou
významnější škodu způsobit nemohla. To ale není případ celé řady
jiných kroků.

Můžete uvést případ témat, která považujete za vážná?

Ta se týkají třeba zahraniční politiky, kde i pouhý výrok může mít
obrovskou váhu. V domácí politice si můžeme zvyknout, že hlava státu
říká leccos, a brát to s rezervou, v zahraniční politice je to nicméně
jinak. V zahraniční politice jsou některé výroky a postoje prezidenta
Zemana skutečným problémem. Za závažné třeba považuji i to, jak politici
komunikují témata související s uprchlickou krizí. Mají totiž obrovský
potenciál k radikalizaci společnosti. Politici by se měli snažit, aby tyto
problémy byly řešeny pragmaticky a současně v duchu demokratických a
humanitních norem, a ne způsobem, kdy se rozviřují emoce a vášně lidí.
To je nebezpečné a může to mít těžké následky.

Jaký vidíte příklad prezidentova „rizikového výroku“ v zahraniční
politice?

Tady jde o výroky, které nejsou třeba v souladu se zahraniční politikou
vlády a odchylují se od zahraničněpolitického kurzu České republiky.
Uvedu zdánlivě drobný příklad. Miloš Zeman hned zpočátku svého
prezidentského období pronesl velmi problematický výrok, ve kterém hovořil
o možném přesunu české ambasády v Izraeli do Jeruzaléma. To by si hlava
státu neměla dovolit, protože je to politická rozbuška. Diplomatům dalo
hodně práce to pak napravovat. Taková prostořekost navíc může vést k
dalšímu znevěrohodňování České republiky v očích zahraničních
partnerů. A pak asi nemusím připomínat dlouhodobý vstřícný postoj vůči
politice Ruska, který je v kontextu způsobu vlády Vladimira Putina pro
demokratického politika těžko obhajitelný.

Jak se v českém prostředí obecně změnila práce s tématem uprchlické
krize?

Je škoda, že u nás neumíme toto téma chápat věcně. Někteří politici
se je snaží vidět záměrně v polarizovaných polohách a některá média
na to přistupují a pomáhají v tom, aby tato témata byla vykládána tím
nejnešťastnějším způsobem. Předpokládám, že uprchlické téma se
dostane i do kampaně před krajskými volbami. Takže nelze očekávat žádné
zklidnění.

Při návštěvě jižní Moravy například Miloš Zeman velmi viditelně
vyjadřoval svou podporu hejtmanu Haškovi. Může to v kombinaci s Haškovým
úspěchem ve volbách znamenat jeho „stranický comeback“?

Přál by si to Hašek i Miloš Zeman, který by tak měl silného spojence v
ČSSD a získal by nad touto stranou částečně kontrolu, kterou teď nemá.
Krajské volby pro Haška mohou znamenat návrat, pokud by byl jeho výsledek
oproti jiným krajům nadstandardně dobrý. To by mohlo jeho pozici posílit. A
také už budou trochu zapomenuty události z roku 2013, po kterých byl donucen
stáhnout se do pozadí.
