Babiš se stává politikem velkého formátu. Jiří Svoboda vidí navzdory
všem křiklounům nezměrnou velkorysost vítěze

POLITIKA Z NADHLEDU JIŘÍHO SVOBODY Velké účtování s polistopadovou érou.
Tak by se daly nazvat události posledního měsíce. Jiří Svoboda coby
bývalý předseda KSČM s dobou od roku 1989 účtoval již několikrát. Nyní
vidí východisko, neboť nastávající premiér Andrej Babiš se podle něj
stává politikem velkého formátu.

Připomínáme si v těchto dnech 28. výročí listopadu 1989. Letos snad
poprvé dochází přitom k reflexi, jak se tehdejší ideály podařilo naplnit.
Jak se podle vás podařilo naplnit to, co tehdy lidé chtěli?

Lidé se bezpochyby chtěli zbavit sešněrovaného života, potíží s cestami
do zahraničí, nekompetentností těch, kteří působili z moci KSČ ve
vedoucích funkcích. Nezajímala je ideologie, kterou byli soustavně napájeni.
Pokud vyjeli do zahraničí, dívali se s úžasem na výkladní skříně se
zbožím, které se u nás koupit nedalo, bez ohledu na ideologické floskule.
Způsobovalo jim návaly ošklivosti, když viděli, jak se líbají a
objímají staří, dospělí muži. U nás se kupovali džínsy na bony a
člověk musel vystát pořádnou frontu. Mladí lidé poslouchali Rádio
Luxemburg a nikdy se nezamilovali do častušek.

A to všechno korunovala těžká rána 21. srpna 1968, kdy slovo „přátelství“
mezi národy výrazně změnilo význam. Ta rána se dodnes nezacelila. Možná
se to jednou stane stejně, jako se v mladších generacích zacelila rána
vyhnání Čechů (i mých rodičů) z českého pohraničí, 200 000 mrtvých,
kteří byli popraveni nebo skončili v nacistických lágrech. Existuje v
ústavě zaručená svoboda slova a nikdo nestíhá tzv. verbálky. Mnoho křivd
minulosti se alespoň částečně napravilo, byť mnohé jsou bohužel
nenapravitelné.

Ten stručný výčet, který by bylo možné jistě rozšířit, se podařilo
splnit. Lidé se mají materiálně zcela nepochybně lépe než před rokem
1989. Mnohé se ale nepodařilo. Kdo tušil, že po první vlně většinou
idealistických politiků (vyňal bych politiky jako obchodníka Čalfu či
Dlouhého a další) tito politici odejdou do občanských povolání a místo
nich nastoupí stále houstnoucí řady kořistníků, kteří v politice vidí
jen cestu k penězům, úplatkům a podílům na rozkrádání. Jsem
přesvědčen, že to netušil ani Václav Klaus, když realizoval privatizaci
„českou cestou“. Na chvíli se zhaslo a ti informovaní a ti v obchodu již
zběhlí a různí veksláci a kriminálníci přišli k velkým majetkům.
Václav Klaus měl zcela jistě vizi amerických gangsterů z doby prohibice, z
nichž mnozí se v další generaci stali ctihodnými podnikateli, kteří
učinili Ameriku prosperující a mocnou zemí.

Gangsteři čeští ale zůstali gangstery a nic národnímu bohatství
nepřičinili. Samozřejmě ne všichni! Postupně kradli jako zázračný
Viktor Kožený, aby v Londýně pořádal obědy za 200 000 liber. Jiní
pochopili, že úředníci bank jsou úplatní a ocení bezcenné kameny jako
národní poklad, za který banky přijmou záruku, obdobně jako na zříceniny
poskytnou stomilionové půjčky, o kterých kriminálníci už tehdy věděli,
že je nebudou muset nikdy splatit. Ředitelé bank byli informováni, že za
katastrofální hospodaření je nikdo stíhat nebude a stát pokorně zaplatí
170 miliard za IPB a o něco méně za KB a Spořitelnu.

Ty lidi na náměstích většinou jistě nenapadlo, že ze zahraničních
podniků potečou ročně stovky miliard na dividendách do zahraničí, že
úplatní politici budou prodávat za miliony miliardové majetky dámským
krejčím, kteří je pak s úspěchem vykradou a vybudují si sídlo v
zahraničí. Že lidé na Ostravsku budou platit nájmy v bytech OKD, které jim
slíbili prodat za přijatelnou cenu, které jsou pro důchodce nesplatitelné a
na které si zahraniční žraloci pořídí úvěry v miliardách dolarů.

Málokdo si asi přál, aby se z mainstreamových médií staly
propagandistické domy, které dostávají zadání bůhvíkde doma i v
zahraničí. Že s rozvojem technologie se stane odposlouchávání disidentů
minulého režimu dětskou hříčkou, že si nikdo nebude moci být jist, že v
ložnici nemá štěnici a z protějšího okna na něj nekouká ultracitlivá
kamera. Že nesmíte mít mobil, pokud si nepřejete, aby soukromá či státní
služba neměly informace o každém vašem hnutí. Že přijdou úplatní
soudci a státní zástupci – lidé profesí, které se za první republiky
považovali za elitu. Že se mezi manažery a ostatními zaměstnanci otevře
stále se rozšiřující příjmová propast.

Nevím, jestli tehdy na Václavském náměstí někoho napadlo, že
ideologická veteš minulosti bude nahrazena ideologickou veteší neoconů,
která bude vtloukána do hlavy už malým dětem podle specializovanými
ústavy připravených goebelsovských výkladů dějin světa. Že budeme jako
národ ztrácet cíleně minulost. Že nějakého člověka, který se považuje
za novináře, (dobré vychování mi brání přidat přiléhavý přídomek),
napadne začít šířit pověst, že zakladatel státu T.G.M. byl levobočkem
Franty Procházky, a vyhlásí záměr zkoumat DNA prezidenta zakladatele. Že
touto cestou bude ponižován český národ, místo aby se do povinné četby
dostaly spisy T.G.M. a Edvarda Beneše. Například studie T.G.M. Otázka
sociální.

Jak jsem napsal: lidé se mají ve své většině neskonale lépe než před
listopadem 1989. Jen o té ceně nemluvíme. Privatizován byl majetek odhadem
za pět bilionů korun, k tomu můžeme přičíst současný dluh státního
rozpočtu, veřejných rozpočtů a domácností. Ta cena byla hodně vysoká.
Dluh USA je samozřejmě desettisíckrát větší a nikdo v USA si s tím
neláme hlavu. Ale nepřijde jednou chvíle, kdy dlužníci, kteří si z dluhů
udělali velkou hostinu, budou muset splácet? Nepřijde exekutor jako na Řecko,
které se zadlužilo především tím, že ve velkém nakupovalo zbraně z
Německa?

Lidé vzhlíželi k časům po listopadu 1989 jistě s velkým očekáváním.
Některým se splnilo, jiným již méně. Obchodní domy přetékají zbožím,
v TV reklamách nabízí řada pastičkových chytráků půjčky na všechno
– na nové auto, novou televizi, dovolenou u moře. Pak občas přichází
exekutor. Je ta lichva ctihodným podnikáním, kterému by politici měli jen
přihlížet? Když se Andrej Babiš opřel do heren, které decimují nejen
psychiku lidí, ale decimují často jejich rodiny, křesťan Kalousek se začal
bouřit a výmluvně našel tisíc důvodů, proč je to křesťanské
povolání. A choromyslní gambleři? Copak je někdo nutil, aby do heren
chodili? Každý jsme zodpovědný sám za sebe. Ve středověku (a tam v hojné
míře zákonnost nekvetla) lichváře zavírali do proutěných košů a
házeli je do Vltavy. A Kristus vyhnal penězoměnce z chrámu. Dnes je to
regulérní bohulibé podnikání jako každé jiné.

SERIÁL PL.CZ: POLITIKA Z NADHLEDU JIŘÍHO SVOBODY

Ale bilanci kladů a záporů si musí udělat každý sám. Poslední
parlamentní volby naznačili, že ta bilance vůbec není jednoznačná. O
obrodě komunismu už sní jen málo lidí, sní ale o politicích, kteří by
nebyli zloději a lháři.

Vy jste byl 19. 11. 1989 u toho, když se zakládalo Občanské fórum. Jak dnes
s odstupem času na tyto okamžiky v Činoherním klubu vzpomínáte?

Odpoledne mi zavolal kolega Jiří Křižan, že se na protest proti útoku
pohotovostního útvaru Bezpečnostních složek na pokojné demonstranty koná
v Činoherním klubu shromáždění umělců, herců a dalších lidí, a
jestli bych nechtěl přijít a také tam promluvit. Pohoršení veřejnosti
bylo veliké a umocněné zprávou agentky StB Dražské, že byl na Národní
třídě ubit student Šmíd (hrál ho důstojník StB Zifčák, který si lehl
na zem a nechal se přikrýt praporem). Činoherní klub nebyl pro takové
protestní setkání ideálním místem, protože na rozdíl od většiny
pražských divadel nemá druhý východ. A tak už jsem viděl, jak jdou v
řadě po poměrně úzkých schodech tehdy popularizované červené barety a
všechny zmlátí. Dcery byly malé, a tak jsme je raději převezli k
přátelům, kdybychom strávili se ženou nějakou noc na Bartolomějské.
Když jsme projížděli Olšanskou třídou do centra, působili na nás
depresivně obrněnci s hráběmi proti demonstrantům a příslušníci útvaru
Bezpečnosti, kteří čekali zřejmě na pokyn.

Činoherní klub byl plný do posledního místa, někteří museli stát v
uličkách i na chodbě. Na pódiu byli Václav Havel, biskup Malý (kterého
jsem do té doby neznal) a vůbec plno disidentů, o kterých jsem do té doby
jen četl v novinách a slyšel jejich hlasy v rádiu Svobodná Evropa. Napětí
v sále bylo veliké, odsouzení toho, co se stalo o den dříve na Národní
třídě, jednomyslné. Domnívám se, že jsem byl jediný člen KSČ, který
seděl na pódiu. Měl jsem v té době pro disent jistě i cenu oficiální
miniautority režimu, protože jsem působil dva roky ve funkci místopředsedy
Svazu dramatických umělců a předsedy Filmové sekce. Skromně jsem z pódia
prohlásil, že jsem komunista a jsem na tom pódiu za desetitisíce
příslušníků téže strany, kteří s rostoucími represemi nesouhlasí a
žádají jejich nezávislé vyšetření a potrestání viníků. Marta
Kubišová mi jednou s odstupem řekla, že se chystala mne pro případ
napadení bránit, když jsem v první větě řekl, že jsem komunista. Ale
atmosféra nebyla konfrontační. V rámci návrhu na vytvoření Občanského
fóra navrhl někdo do sestavy delegace i mne. Ale to už bylo pro některé
příliš a ze sálu křičeli, že ne. Mám svůj tehdejší projev na
magnetofonovém pásku, a když jsem si ho, obdarován jím, po létech pustil,
divil jsem se, že nebyl úplně krátký a nikdo mne nepřekřikoval.

Nikdy jsem toho nelitoval. Předlistopadový režim přinášel některé
sociální výhody, ale ve světě byl stále izolovanější a vnitřně
shnilý. Koncept předání moci KSČ představitelům OF byl krok nanejvýš
rozumný, v té době zásadně podporovaný lidmi kolem Gorbačova. Že
žádné sovětské tanky z Milovic nevyjedou, věděl každý, kdo se v
politice trochu orientoval. V sovětské politice vůči guberniím převládla
stará koncepce I. hlavního odboru KGB (rozvědky), která se jmenovala „ruské
tvrz“ bez satelitů, které je stejně nemají rády a jsou zdrojem napětí.
Tehdy panovala politika „smíření“ a podání ruky.

Gorbačov zajistil dohodami pokojný průběh předání moci. Že mu stačila
ke slibu nerozšiřování NATO na východ verbální ujištění a přátelská
poplácání po ramenou, svědčí o jeho nezkušenosti, naivitě. Když čtu
jeho současné hořekování, do značné míry nechápu, že si nesype popel
na hlavu. Po alkoholiku Jelcinovi, který doslovně i přeneseně tancoval
politickým partnerům Západu kozáčka, padala ruská ekonomika volným pádem.
Teprve Putin po čase pochopil, že podání ruky nemá žádnou cenu a všechny
smlouvy se dají snadno vypovědět. Ale to už je jiná kapitola.

Na koncertě, který se v rámci oslav konal na Václavském náměstí 17. 11.
večer, promluvili prezidentští kandidáti Jiří Drahoš, Marek Hilšer a
Pavel Fischer, jiným kandidátům to umožněno nebylo. Jako vysvětlení bylo
uvedeno, že tito kandidáti jako jediní „zůstali věrní ideálům 17.
listopadu“. Jak se díváte na to, že dnes pod heslem svobody dochází ke
kádrování názorů?

Myslím, že pan Horáček, kterého se to týkalo, má několik hendikepů –
trochu ho dobíhá sázkařská minulost, což ale není podstatné. Těm,
kteří hrají hry s výběrem kandidátů na prezidenta, se zřejmě hodí
jiní. To, co je v jiných demokratických zemích striktně zakázáno, je u
nás povoleno – kandidáti jsou finančně podporováni značnými částkami
ze zahraničí. Kupř. kandidát Fischer má na účtu většinu prostředků od
zahraničních firem a nabízí se, že i krycích zahraničních adres
přispěvatelů. Copak za to asi budou chtít? Kroměřížská výzva navíc
Horáčkovi určitě nezapomněla, že se odmítl nechat zařadit do kotlíku
jejich loterie kandidátů. O tom, kdo zůstal věrný ideálům 17. listopadu,
bychom samozřejmě mohli vést diskuse („podle činů poznáte je“). I
když se pana Horáčka volit nechystám, pokládám za čestné připomenout,
že to byl on a Michal Kocáb, kdo založili jakýsi předstupeň OF MOST,
který jako první začal vyjednávat s tehdy premiérem Adamcem a přesvědčil
ho, aby vytvořil distanc mezi politbyrem a sebou. Kde byli pánové Drahoš,
Hilšer a Fišer, to nevím. Šli také do Činoherního klubu zakládat
protestní Občanské fórum?

O tom, že mají některé zahraniční služby zájem na zvolení určitých
osob a naopak nezvolení jiných, o tom pochybují jen děti v mateřských
školkách. Prezident Miloš Zeman je tak trochu kůstkou v krku svou politikou
do všech azimutů, který si nenechává nařizovat, se kterým zahraničním
politikem se může a se kterým nemůže setkat, zahraničními centrálami.
Určitě by stálo za to spočítat, kolikrát se s prezidentem Putinem setkala
Merkelová či další evropští politici a kolikrát Miloš Zeman. Ale stará
hra, která se hraje v mezinárodních vztazích, se vrací do časů antického
přísoví „Quod licet Iovi non licet bovi…“ Bozi by zřejmě byli rádi,
aby v čele satelitních států stáli voli.

Paní Magdu Vášáryovou, se kterou jsem točil film v jedné z hlavních rolí
a bral jsem ji vždycky za slušného člověka, považuji za její poslední
komentář ke zdraví pana prezidenta Zemana za projev postupné vulgarizace a
morálně i lidsky odpudivého vyjadřování, které patří možná do hospody
nižší cenové kategorie.

Je již měsíc od voleb, Andrej Babiš zahájil povolební vyjednávání. Ze
strany opozice je občas kritizován, zejména za nedostatečnou spolupráci s
opozičními stranami při ustavování orgánů sněmovny. Jak zatím působí
hnutí ANO v roli vítěze voleb na vás?

Pan Andrej Babiš dává najevo, že se stává politikem velkého formátu. Je
projevem jeho nezměrné velkorysosti, že vůbec dokáže jednat či
spolupracovat s lidmi, kteří mu ve sněmovně před pár měsíci vulgárně
nadávali, přijímali skandální usnesení, jimiž se přiblížili nějakému
jihoamerickému parlamentu, a někteří by klidně mohli sedět v ruské dumě
a na rovnocenné úrovni s poslancem Žirinovským. Pokořená ješitnost lidí,
jako je Kalousek, který trpí komplexem méněcennosti na hranici
psychiatrické diagnózy, je opravdu dobrým předpokladem pro konsenzuální
politické jednání.

Kdo vnímal nezaujatě jeho poslední projev ve sněmovně a vnímal
neverbální stránku jeho projevu, jistě si vzpomněl spíše na Klementa
Gottwalda než na T.G.M. či Edvarda Beneše. Do nitra sněmovny nevidím, ale
podle informací z veřejných zdrojů se domnívám, že si Andrej Babiš vede
neobyčejně obratně.

Sdružení stran, které založil Kalousek, by mělo více myslet na sliby
voličům a nebrat ty královské platy za vyvolávání animozit. Voliči karty
rozdali, řekli, co už nechtějí a od koho očekávají nápravu. Taková je
demokracie. Od zvolených politiků se nyní očekává, že přijmou vůli lidu
(já vím, že je to v posledních letech nadávka, ale otcové zakladatelé
americké ústavy to mysleli vážně) a umožní vítězům, aby dokázali, že
sliby splnit umějí. Jenže oni si ti politici dobře uvědomují, že
splnění slibů vítězů by se odsunulo do marginality Kalouskových 0,13 %
voličské přízně.

Sdílíte názor Andreje Babiše, že tradiční strany se razantního nástupu
hnutí ANO obávají jako čert kříže, a proto i nyní po volbách sledujeme
nejrůznější pokusy o ztížení pozice vítěze voleb? Nebo je to pouze
standardní chování opozice v rámci politického boje?

Já jsem na to už v zásadě odpověděl. Tzv. tradiční strany se obávají,
že vítěz může myslet alespoň chvílemi více na své voliče než na
přelévání veřejných peněz jedněm či druhým. Obávají se, že by
atmosféra korupce (jistě se dívají na mezinárodní barometry a vidí, jak
rok od roku v hodnocení klesáme) mohla také přestat být standardem
politického vládnutí a nenasytnosti. Že by konečně mohla začít policie
fungovat bez receptů vlivných politiků a státní zástupci a soudy by mohli
přestat tu nekonečnou nevymahatelnost práva. Trvá-li nějaký proces
přehazování z jednoho stupně na druhý měsíce a roky, nelze se divit tak
odsuzované amnestii pana exprezidenta Klause. Buď policie a státní zástupci
dokážou něco vyšetřit a získat důkazně víc než nasazené odposlechy,
nebo mají složit karty na stůl – dokázat nic neumíme. Až pak zločince
propustí na záruku za dva roky na záruku motocyklového klubu, nemuseli se
všichni ti dobře placení úředníci namáhat.

A právě proto, že se bojí chvíle, kdy by se odlehčila ona „blbá nálada“,
o které mluvil již před léty pan prezident Havel, nasazují provalené
policisty a státní zástupce, kteří při vyšetřování získávali
soustavně důkazy pro lidi úctyhodného pana Rittiga, aby se pokusili za ně
udělat špinavou práci. Jinak si totiž neumím vysvětlit, proč není v „kauze“
Čapí hnízdo nasazen do vyšetřování inicializovaného některými politiky
policista s pověstí křišťálově a státní zástupce, který musel být
nakonec pro chyby a nadržování v jiné věci suspendován. Nebo snad čistí
policisté a féroví státní zástupci vyhynuli?
