Publicistka: Kdo pomůže Kurdům, aby se z Afrínu stalo pro Erdogana to, co
pro Hitlera Stalingrad?

„Kurdský Jindires je Guernicou dnešních dnů,“ srovnává překladatelka
a publicistka Jana Maříková letošní boje v kurdské provincii Afrín s
občanskou válkou ve Španělsku, která bezprostředně předcházela 2.
světové válce.

V sobotu 10. března večer se jednotky turecké armády posílené o čerstvé
džihádisty z Al-Káidy a bývalého Islámského státu (IS) dostaly na
vzdálenost pouhých 2 km od města Afrín, které je metropolí stejnojmenné
kurdské provincie na severu Sýrie. Podle Kerema Schambergera, který se v
posledních dnech přesunul do blízkosti míst bojů, jsou vesnice a
předměstí kolem Afrínu nepřetržitě bombardovány tureckými bojovými
letadly a tanky. „Pokud OSN a mezinárodní síly nezasáhnou okamžitě,
civilní masakr je nevyhnutelný,“ řekl jeden z vedoucích představitelů
kurdských obcí v Německu Ali Ertan Toprak. Kurdská zastřešující
organizace KCDK-E, která působí po celé Evropě, vyzývá v této kritické
fázi lidi, kteří cítí s osudem Kurdů v Afrínu, aby vyšli do ulic a
přitáhli konečně pozornost evropské veřejnosti a politiků k situaci v
Afrínu.

Město Afrín se čím dál více podobá sovětskému Stalingradu koncem roku
1942. Turecká armáda podporovaná džihádisty, kteří k ní přeběhli z
teroristické organizace IS, třetí měsíc město systematicky bombarduje
letecky i těžkým dělostřelectvem. Útočí na město plošně. Nikoli na
vojenské cíle, ale kobercovou metodou. Podle dnešního platného stavu
Ženevských konvencí o pravidlech vedení války jde o válečný zločin.
Stejnou taktiku použila nacistická 6. armáda vedená u Stalingradu
pozdějším polním maršálem Fridrichem Paulusem. Než se odvážila do
města vstoupit, tak jej proměnila v hromadu trosek.

Mluvčí kurdské samosprávy Afrínu Asya Abdullah v rozhovoru pro TV stanici
ANF uvedla, že Kurdové odmítají opustit své domovy. „Neodejdeme. Nemáme
kam. Toto je naše země a náš domov a budeme o něj bojovat,“ prohlásila
Abdullah. V nejbližších dnech tedy bohužel lze očekávat krvavou bitvu o
město. Ve stylu Stalingradu.

Minulý týden se mezi útočícími Turky a džihádisty na jedné straně a
bránícími se Kurdy na druhé straně odehrávaly nejtěžší boje u města
Jindires. Jde o klíčový komunikační uzel, kterým Kurdové dodávali do
Afrínu potraviny, vodu, léky, munici a posily. Přes toto místo byli také z
obleženého města evakuováni těžce ranění, které není možno na místě
léčit. I současný osud tohoto donedávna třináctisícového města má
svoji historickou paralelu. Je jí baskické město Guernica. V rámci
občanské války ve Španělsku je v roce 1937 vybombardovala letadla Legie
Kondor nacistické Luftwaffe, která bojovala po boku fašistického diktátora
Francisca Franca proti republikánům. V den konání trhu. Dva dny na to
Guernicu obsadily falangistické oddíly generála Franca.

Na motivy hrůz historicky prvního leteckého útoku na civilisty, který v
podstatě předznamenal osud mnoha měst – včetně německých – během 2.
světové války, namaloval slavný španělský malíř Pablo Picasso světově
proslulý obraz.

Opět německé zbraně

Jindires připomíná Guernicu a španělskou občanskou válku hned několik
faktory. Jako tehdy na Basky, tak dnes na Kurdy dopadají německé letecké
bomby a těžké dělostřelecké granáty. Na vojáky i civilisty bez
rozlišení. Tureckou armádu zbraněmi a municí zásobují německé zbrojní
firmy. Stejně jako fašistické oddíly generála Franca, které svrhly
legální demokratickou vládu ve Španělsku. Opakovaně bylo prokázáno, že
přes Turecko se zbraně a munice západní provenience dostávaly do rukou
džihádistických teroristů z IS. Bohužel včetně zbraní, které pocházely
ze skladů Armády ČR. V Německu ani u nás za to nikdo nikdy nebyl policejně
vyšetřován. Natož odsouzen. V pátek 9. března však německá policie na
žádost Turecka provedla razie a zahájila vyšetřování dvou německých
firem, které jsou Turky podezírány ze spolupráce s dříve legální a dnes
zakázanou politickou stranou Kurdská strana pracujících (PKK).

Interbrigadisté tehdy a dnes

Po boku španělských demokratů bojovali a umírali v občanské válce
zahraniční dobrovolníci – interbrigadisté. Včetně asi dvou tisíc
Čechoslováků, kteří věděli, že u Madridu a Barcelony se bojovalo i za
Prahu. Řada interbrigadistů z Francie a dalších zemí a jejich rodin za to
doma čelila policejní perzekuci. Když demokraté občanskou válku prohráli,
tak interbrigadisté, kterým se podařilo se stáhnout do Francie, byli v zemi
galského kohouta internováni. Včetně Francouzů, kteří byli postaveni
před vojenské soudy a hrozilo jim mnoho let žaláře za službu v cizí
armádě. Z internačních táborů se dostali poté, kdy nacisté, kteří
podporovali v občanské válce Franca, zahájili 2. světovou válku útokem na
Polsko. Tou dobou už Československo neexistovalo. Na území Čech a Moravy
nacisté vyhlásili Protektorát, stanné právo a nastalo odvážení
nepohodlných lidí do koncentračních táborů. I na Francii krátce nato
došlo. Německý blitzkrieg se přes Holandsko a Belgii převalil do Francie. V
tu chvíli byli čeští interbrigadisté z internace propuštěni a zařazeni v
rámci Cizinecké legie do francouzské armády. Po porážce Francouzů
přešli k Britům nebo do SSSR. Později se mnoho z nich vyznamenalo v letecké
bitvě o Británii a v pozemních bitvách u Tobruku, El Alameinu, nebo u
Charkova či Sokolova. Někteří se dokázali přes bitvu v Dukelském
průsmyku probít až domů do vlasti.

Ti, co vidí do budoucna

I dnes v řadách kurdských Lidových obranných jednotek (YPG) bojují a
umírají dobrovolníci z různých zemí světa. 24. února padl kromě
dalších „interbrigadistů“ při obraně Jindires Hauknur Hilmarsson –
jeden z lídrů islandské nenásilné demokratické „revoluce“ z roku 2008.
Když došlo k finanční krizi v roce 2008 a krachu islandských bank,
tehdejší vláda premiéra Geira Haarda zkrachovalé banky zestátnila. Na
nátlak EU převzala státní záruky za vklady evropských firem v těchto
bankách. Vyhlásila program úsporných opatření, který by drasticky postihl
domácí obyvatelstvo. Hilmarrson spolu se skupinou aktivistů sebral pod petici
žádající vyhlášení referenda 56 tisíc podpisů. V referendu byl 93 %
hlasů odmítnut „úsporný plán“ podobný tomu, který byl aplikován pod
tlakem EU v Řecku. Vláda rezignovala a byly vyhlášeny nové volby. Před
volbami odstupující vláda ještě stihla podat přihlášku do EU.

Z voleb vzešlá vláda premiérky Jóhanny Sigurð iniciovala rozsáhlé
policejní vyšetřování příčin bankovního krachu. Vyšetřováni byli jak
bývalý premiér Geir Haarde a šéf centrální islandské banky David Oddsson,
tak i šéfové zkrachovalých bank. Za podvody na finančním trhu byli k mnoha
letům vězení odsouzeni šéfové dvou největších islandských bank
Sigurjón Arnason a Ivara Gudjonsson a řada „menších ryb“. Šlo o jediný
případ na Západě, kdy byli potrestáni vězením a propadnutím majetku
někteří z „banksterů“, kteří způsobili celosvětovou hospodářskou
krizi. Několik let trvající nátlak Velké Británie, Holandska, Německa a
Itálie, aby Island zaplatil 5 miliard eur firmám z EU, které „investovaly“
přes islandské banky do pochybných cenných papírů, nakonec způsobil, že
v roce 2015 Islanďané v referendu odhlasovali stažení své přihlášky do
EU.

Dnes je Island znovu prosperující ekonomikou. Na rozdíl od Řecka, které se
diktátu EU podvolilo a po sérii drastických úsporných opatření je ještě
zadluženější než před krizí a ještě bylo okradeno o majetek, který
privatizovaly německé firmy. Postup Islanďanů ocenil i nositel Nobelovy ceny
za ekonomii Joseph Stiglitz, který při hodnocení řešení finanční krize z
roku 2008 prohlásil: „To, co udělal Island, je správně. Bylo by špatně
zatěžovat budoucí generace chybami finančního systému.“ Jeden z u nás
neznámých, ale ve světě proslulých islandských národních hrdinů,
kteří zachránili svoji zemi před vydrancováním „finančními žraloky“
z EU, i později prokázal, že „vidí dopředu“.

Erdogan jako reinkarnace Hitlera

Stejně jako českoslovenští interbrigadisté v letech 1936-1939 letos odešel
bojovat do Afrínu proti agresi turecké armády, kterou nařídil obdivovatel
nacistického vůdce Adolfa Hitlera turecký prezident Recep Erdogan. Život
Hauknura Hilmarssona tam však ve 32 letech bohužel skončil. Není však
jediný. Z Islandu, Švýcarska, Belgie, Německa, Francie odešli napadeným
Kurdům na pomoc tisíce lidí, kteří stejně jako před 2. světovou válkou
interbrigadisté vidí nebezpečí, které představuje Erdoganův režim v
Turecku. A chápou, že dnes se bojuje u Afrínu, a obrazně řečeno „zítra“
to může být Bělehrad, Budapešť či Vídeň. Tam všude už v minulosti
řádily turecké vojenské jednotky. Ve 13. až 17. století.

A protože s jídlem roste chuť, tak minulý týden začaly vojenské lodě
turecké armády provádět námořní blokádu řecké části Kypru. Tedy
členské země EU. A stejně jako v případě Kurdů zbytek evropských vlád
mlčí. To je ta solidarita v rámci EU, kterou se nám dnes a denně eurokraté
snaží natlouct do hlav.

Část Evropanů – bohužel nikoli politiků v čele vlád – už o
nebezpečnosti Erdoganovy diktatury přesvědčila migrační krize v roce 2015.
Při ní Turecko vyslalo do EU přes 2 miliony migrantů, z nichž nemalá
část dnes vraždí, znásilňuje, loupí, krade a dealuje drogy i v
metropolích jako Berlín, Brusel či Paříž.

Genocida ve stylu SS

V městě Jindires Kurdové vzdorovali ručními zbraněmi tureckým tankům a
bombardérům rovných 50 dnů. V sobotu večer Jindires po hrdinné obraně do
posledního muže a poslední ženy padl. Turecká armáda následně postoupila
údolím Kene Gewrké do hloubky 6 km do vnitrozemí provincie Afrín. Při
postupu vraždila Kurdy – včetně civilistů. Na FB byla v noci na neděli
zveřejněna videa, na nichž příslušníci turecké armády a IS popravují
kulomety spoutané vesničany v dobytých vesnicích. Videa si točí sami tito
váleční zločinci, kteří se jimi na internetu chlubí. Stejně postupovala
za 2. světové války Einsatzkomanda SS na dobytých územích v dnešním
Bělorusku, Ukrajině a Rusku.

Kurdové v Afrínu se turecké a džihádistické invazi brání stejně
statečně jako Sověti ve Stalingradu. Bojuje se o každý metr půdy, o
každý pahorek či skálu. Muži i ženy z kurdských milicí YPG a YPJ
zuřivě brání každý dům, stodolu či jiný objekt. Proti moderním
letadlům a těžké obrněné technice německé a americké výroby bojují
ručními zbraněmi.

Městu Afrín poskytují určitou míru ochrany hory táhnoucí se od severu k
západu a hory na jihovýchodě, které jsou pro těžkou techniku, jako jsou
tanky, špatně prostupné. V těchto místech se Kurdům daří Turky a
džihádisty zadržovat. Pomocí protitankových a protiletadlových řízených
střel se jim podařilo zničit několik tanků, těžkých houfnic a sestřelit
několik vrtulníků a letadel. Na pomoc afrínským Kurdům se do oblasti
stahují i jednotky, které po boku západních spojenců a irácké armády
bojovaly úspěšně proti irácké odnoži IS. A pomohly od džihádistů
osvobodit řadu iráckých měst a vesnic. Po stažení kurdských jednotek z
Iráku musela mezinárodní koalice vedená US Army a iráckou armádou v boji
proti IS vyhlásit „operační přestávku“. Tak zdatnými spojenci v boji
proti džihádistům Kurdové jsou.

Kurdům však chybí letecké krytí proti bombardování. A potřebovali by
nutně dělostřelectvo, aby mohli zastavit postup Turků a džihádistů ze
severovýchodu a z jihovýchodu, který hrozí území bráněné Kurdy
rozetnout na dvě části. Minulý týden se jim na pomoc vydali i vojáci
syrské vládní armády. Během soboty však byli ve vzdálenosti asi 30 km od
míst, kde Kurdové čelí nejhorší bojové situaci. A bohužel za členitými
horami.

Pešmergové v ohni dvou front

Afrínským přispěchali na pomoc i Pešmergové, kteří po úspěšném
referendu vyhlásili na severu Iráku nezávislý Kurdistán. Referendum
proběhlo v souladu s iráckou ústavou, na jejíž tvorbě se pešmergští
Kurdové podíleli. Zatím však tento stát není mezinárodně uznán. Ve
čtvrtek 8. března se však Kurdové po zradě Rusů, kteří se z oblasti
Afrínu vojensky stáhli den před tureckou agresí, dočkali dalšího
nemilého překvapení. Po přerušení bojů proti IS v rámci mezinárodní
koalice představitelé irácké armády začali jednat s tureckými generály o
možnosti společného útoku na nezávislé Pešmergy.

Světová islámská revoluce

Podobně jako Hitler je Erdogan schopen se spojit s kýmkoli, když mu to
přinese okamžitý vojenský prospěch. Stejně jako v případě Hitlera už
se však jak Američané, tak i Rusové stihli přesvědčit, že pro Erdogana
má dohoda s nemuslimem cenu „hajzlpapíru“. Šéf turecké zpravodajské
služby MIT Hakan Fidan před časem vyhlásil, že Turecko začalo a povede
novou světovou muslimskou revoluci. Sám Erdogan se rád svými blízkými
nechává titulovat jako chalífa. Plné označení, které v arabštině zní
„chalífat rasúl Alláh“ – náměstek posla Božího, má význam
celosvětového vůdce muslimů. Chalífa měl v muslimském světě v minulosti
podobné pravomoci, jaké má v rámci katolické církve papež, který se
rovněž označuje za náměstka Kristova na zemi. Tedy duchovní vůdce.
Papežové ve středověku byli vedle duchovní funkce i světskými pány řady
území v Itálii. Stejně tak posledním uznávaným chalífou byl osmanský
sultán Abdulahmecid II. Jeho funkce však byla zrušena po vyhlášení
sekulární Turecké republiky Mustafou Kamalem řečeným Atatürk v roce 1923.
Rok nato byl Abdulahmecid II. zavražděn v sultánském paláci Topkapi
atentátníkem z arabského, pro muslimy posvátného města Mekky.

Poslední chalífa

Za chalífu se v roce 2014 prohlásil vůdce Islámského státu Abú Bakr
al-Bagdádí, který byl v roce 2017 zabit při náletu ruských letadel Su-34 u
města Rakká, jež bylo považováno za hlavní město Islámského státu. Od
loňska Erdogan při veřejných vystoupeních rád odkazuje na Osmanskou
říši. A rovněž mluví o budoucí světovládě islámu. Jím nastolený
režim po nezdařeném vojenském převratu v roce 2016 odbourává sekulární
prvky ze společnosti. V loňském roce prosazená nová turecká ústava
prezidentskými pravomocemi nápadně připomíná uspořádání v Německu po
požáru Reichstagu. Erdogan dokonce veřejně přiznal, že se při jejím
psaní inspiroval Zmocňovacím zákonem, kterým Hitler uchopil v Německu
diktátorské pravomoci. A které vedly k vyhlášení tzv. Norimberských
rasových zákonů, podle nichž byl uskutečňován holocaust.

Podle legend hojně rozšířených mezi muslimy má jednou přijít dvanáctý
chalífa, který rozpoutá poslední džihád. Celosvětovou válku, v níž
muslimové vyhladí všechny, kteří nevěří v Alláha a jeho proroka
Mohameda. Pokud bychom samozvaného al-Bagdádího počítali mezi chalífy, tak
by měl pořadové číslo 11. Pokud by za něj byl uznán i Erdogan, tak se
jako nemuslimové máme opravdu nač „těšit“.

V roce 2017 Erdogan vyhlásil seznam firem, které jsou podezřelé ze
spolupráce s teroristickými organizacemi. Podle zvláštního zákona o boji
proti terorismu takovou firmu může nechat zestátnit. Za teroristy Turecko
nepovažuje IS, ale dříve legální a parlamentní Stranu kurdských
pracujících (PKK). Na Erdoganově seznamu je několik set dceřiných firem
západních nadnárodních gigantů. Pro výstrahu všem nechal Erdogan
zestátnit továrnu na výrobu autobusů Mercedes. Místo toho, aby západ na
Turecko uvalil embargo, jako se to po znárodnění v roce 1948 stalo
Českolovensku, se Západ tureckého diktátora zalekl. Nyní dokonce hrozí
zestátnění dvou německých firem v Německu – v Severním Porýní. Na
základě žádosti Turků a německého zákona o trestní odpovědnosti firem,
který vznikl podle nařízení z Bruselu.

Těžko říci, čeho se kancléřka Merkelová bojí od Turků více. Jestli
vypuštění další milionové vlny migrantů, nebo dalšího zestátňování
poboček západních firem v Turecku. Faktem však je, že Západ vůči
bezohlednému diktátorovi a nyní i válečnému zločinci Recepu Erdoganovi
uplatňuje stejnou politiku appeasementu jako Francouzi a Britové vůči
Hitlerovi, kterému v roce 1938 na mnichovské konferenci obětovali
Českovensko. Po zbabělém stažení ruské vojenské základny z Afrínu den
před tureckou agresí bohužel totéž platí i pro Rusko, které se v
posledních letech zdálo být garantem postupného budování míru v mnoha
oblastech.

Otázkou je, kdo nyní může pomoci Kurdům. Obránci Afrínu a potenciálně i
Pešmergové potřebují nutně ke svému přežití vyzbrojit moderními
protitankovými a protileteckými zbraněmi a dostatkem munice. Při válce s IS
Kurdové předvedli, že dobře vyzbrojení dokáží neuvěřitelné věci.
Západní i východní koalice by bez jejich pomoci dosavadní vítězství
proti IS nezískala. Západ i Rusové se však Erdoganem nechávají držet v
šachu. Ať už kvůli ekonomickým zájmům, nebo proto, že si nechtějí
Turecko vojensky znepřátelit. Kvůli tomu, že ovládá vstup do Černého
moře. Rusové si navíc nechtějí znepřátelit ani Irák a Írán, jejichž
vzdušný prostor využívají při přeletu na své základny v Sýrii. Zatím
to vypadá, že Kurdy nechávají v „bažině“. I když pešmergští
Kurdové loni podepsali s ruským Rosněftem dohody o společné těžbě ropy.
A je to obrovský kontrakt, o který stál i Exxon Mobil, v němž dříve
pracoval dnešní US ministr zahraničí Rex Tillerson. Zatím však Kurdům
nepomáhají.

Dva po staletí bité národy

Jako spojenec Kurdů se nyní chová pouze Izrael, který v jejich prospěch
intervenuje v Moskvě i Bruselu. Pokud by dodal, nebo zprostředkoval dodávky
moderních zbraní, tak by se situace na frontě mohla rázem otočit. A Turci i
džihádisté by mohli být vyhnáni zpět za turecké hranice. Možná by to
ani nemusela být oficiální státní dodávka. Je známo, že izraelská
tajná služba Mossad dokázala řadu let přes prostředníky zásobovat
zbraněmi i municí obě strany irácko-íránské války. Izraeli totiž
vyhovovalo, že se oba „perou“ vzájemně, a nemají chuť si to rozdat
vojensky s ním.

A co Čína?

Tím, kdo změní situaci na bojišti, by mohla být i Čína. Čína již
několik let plánuje a od roku 2015 buduje sítě obchodních cest napříč
Asií a Evropou. Nazývá je Nová Hedvábná stezka. Její severní větev má
vést přes Rusko a postsovětské státy. Na jižní trasu má být napojena
také Indie a má vést přes Irán a Irák. Na první pohled se může zdát,
že v jejím zájmu není vznik nezávislého Kurdistánu. Za místo, kde
Kurdové tvoří národnostní většinu a kde by jednou Kurdistán mohl
vniknout, lze považovat oblasti nacházející se na severu Sýrie, východě
Turecka, severu Iráku a Íránu. Tedy v pásu, kde Čína plánuje část Nové
Hedvábné stezky vybudovat. Je ovšem otázka, co je pro Čínu výhodné. Zda
neustálý chaos, který v Iráku panuje od americké invaze, nebo jeho rozpad a
vznik aspoň části Kurdistánu. Zvláště pokud by to byl spřátelený stát.
A tím by se mohl stát právě za pomoci dodávek zbraní.

Na Západě toho o čínské zbrojní výrobě není mnoho známo. Číňané se
v této oblasti chovají dost tajnůstkářsky. Už však zveřejnili, že mají
podobný stealth stíhací letoun, jako mají USA v F22 Raptor a Rusové Su57.
Téměř všechny firmy světa už se stihly přesvědčit, že Čínané
umějí cokoliv okopírovat a ve velkém to vyrábět. A že si s autorskými
právy „hlavu nelámou“. Je tedy možné, že by Kurdům mohli dodat
špičkové protitankové a protiletadlové systémy, které nutně potřebují,
aby se Turkům ubránili. Opět by to nemuselo být oficiálně, ale třeba
cestou Triád, což je čínská obdoba mafie, a jejich partnerů. Tyto metody
Číňané používají k ovládnutí nerostného bohatství v Africe.

Je tu však ještě jeden faktor, který by čínskou pomoc Kurdům mohl
výrazně podpořit. V roce 2017 čínská státní ropná společnost CEFC
kapitálově vstoupila do ruského Rosněftu. Společně pak ovládly
největší indickou ropnou společnost ONGC. Čímž se z Rosněftu stal
největší ropný gigant na světě, který těžbou předstihl i dosud
největší americký Exxon. A Rosněft se dohodl s Pešmergy na společné
těžbě v okolí Mosulu. Ropá má směřovat přes Rusko do Číny. Stavba
ropovodu už letos byla zahájena.

Modlitba za Afrín

Doufám, že Kurdové agresory nakonec odrazí a svoji svobodu uhájí. Ať už
jim v tom pomůže kdokoli. Doufám, že se nakonec někdo najde. Zatím se
však nesmíme mlčky stydět. Musíme křičet, upozorňovat na válečné
zločiny, usvědčovat naše politiky z pokrytectví. Hlavně nepřijmout jako
fakt, že Kurdové nemají právo nejen na vlastní stát, ale ani na život.

Je smutným osudem tzv. civilizovaného světa, že pláče nad minulými
masakry a genocidami, ale proti současným nic nedělá.
