Česko jako chytrá horákyně: V roce 1989 jsme se rozhodli pro Západ, dnes
jako by mnozí pošilhávali jinam, upozorňuje Petr Gazdík

Podle předsedy Starostů a nezávislých Petra Gazdíka byl letošní 17.
listopad jiný v tom, kolik lidí přišlo na Václavské náměstí a zároveň
kolik lidí demonstrovalo jinde, jako by se probudil zájem o věci veřejné.
Studenti a mladí lidé jsou podle něj budoucností této země, a čím více
se budou zajímat o politiku ve smyslu správy veřejných záležitostí, tím
lépe.

Byl letos svátek 17. listopadu s ohledem na společenské dění něčím nový?

Z mého pohledu – a mám ho zprostředkovaně, byl jsem pracovně mimo ČR –
byl jiný v tom, kolik lidí přišlo na Václavské náměstí a zároveň
kolik lidí demonstrovalo jinde. Jako by se probudil zájem o věci veřejné. Z
různých úhlů, což je dobře, doba „jediných správných myšlenek“ je
snad za námi a – opět snad – se už nemůže vrátit. Ale musíme se ptát:
kolik lidí skutečně chce demokracii a pestrost názorů a svobodu? A kolik z
nás je ochotno pro svobodu i něco obětovat?

Jak vnímáte akce v Praze? Konalo se jich kolem třiceti ve spektru od
nacionalisticky zaměřených až po liberálně aktivistické…

Nemyslím, že by měl zaznívat jen jeden hlas. A ačkoliv třeba s
nacionalistickými akcemi souhlasit nebudu, jsem rád, že je nikdo nemůže
zakázat. Proti myšlenkám, které se mi nelíbí, můžu bojovat jen jinými
myšlenkami a návrhy – a s těmi se zeptat voličů u voleb.

Jak posuzujete střet mezi příznivci a odpůrci prezidenta Zemana?

Ten střet je silný a vášnivý na obou stranách. Ano, také jsem nesouhlasil
s posledními kroky Miloše Zemana a pořádal oslavu 28. října na
Staroměstském náměstí. Jen nemám potřebu prezidentovi nadávat a dělat
to nebudu. Budu ho kritizovat, ale vulgarity si odpustím. Role prezidenta v
české parlamentní demokracii je více méně formální, přestože je volen
přímo. Ale o to důležitější je morální rovina výkonu této funkce. Na
otázku, jak vypadá tato stránka výkonu jeho funkce, si pan prezident musí
odpovědět sám. A zvážit, zda mu hodně neubližují jeho nejbližší
spolupracovníci. Kterým to ale na druhou stranu trpí a za něž je politicky
odpovědný.

Znovu byli slyšet studenti. Je jejich hlas podstatný, formuje se výrazněji
studentské hnutí?

Studenti úzce a mladí lidé vůbec jsou budoucností této země. Jakkoliv
pateticky a otřepaně to může znít, je to prostě tak. Čím více se budou
zajímat o politiku ve smyslu správy veřejných záležitostí, tím lépe.
Zda z toho vzejde nějaké širší hnutí, si netroufám hádat, to ukáže
čas. Ale oni mají právo do věcí mluvit o to víc, že to, co děláme nyní,
se v budoucnu dotkne především jich.

Jak se do oslav promítá předvolební politika?

Byl to poslední 17. listopad před parlamentními volbami i před prezidentskou
volbou. Určitě se to v tom odráží.

Mluvilo se i o svobodě slova. Co v této souvislosti říkáte na návrh
zákona trestně stíhat „hanobení prezidenta“?

Považuji to za naprostý nesmysl a krok zpět. Prezident je přímo volený a
jako takový by měl mít autoritu, a to i neformální. Pokud ji nemá,
trestání ho opravdu nezachrání. Navíc je politickým hráčem. Proč by on
měl být chráněn a např. premiér ne? A ještě jedna věc mi vadí:
zdůvodnění návrhu tím, že je společnost nevyspělá a je třeba ji
vychovat. Nemyslím, že by dospělé lidi měl kdokoliv vychovávat! Moji
podporu předkladatelé očekávat opravdu nemohou.

Jak vnímáte postoj prezidenta Zemana k svátku, neúčastnil se žádných
akcí, loni přitom vystoupil vedle Martina Konvičky na kontroverzní akci na
Albertově…

Po tom, co se stalo před 28. říjnem, je to možná dobré rozhodnutí.

Premiér Sobotka mluvil na Národní třídě o zklamání lidí ze sociální
situace.

Pan premiér řekl, že demokratický stát nedokázal naplnit všechny naděje,
a mluvil o velké sociální nejistotě pro některé. Trochu to nechápu,
mluví-li často, jak je tato vláda úspěšná. Jistě, myslel to na celý
polistopadový vývoj a odrazily se v tom představy levice o všeobecném
sociálním blahobytu. Ale pokusy nastolit sociální rovnost se v historii
opakovaly vícekrát – a povětšinou ztroskotaly. Jen si to část levice ne
a ne připustit.

Petr Pithart zase zmínil obavu nad přikláněním ČR k Východu, jehož
obětí by se republika podle něj mohla stát. Jak velké je to nebezpečí?

Je to permanentní otázka české historie, stačí se podívat na počátky
českého státu: Západ, nebo Východ? V roce 1989 jsme se rozhodli –
alespoň proklamativně – pro Západ, dnes jako by mnozí pošilhávali jinam.
Takže nebezpečí pošilhávání východním směrem nepodceňuji. Měli
bychom si jasně říct: chceme být v EU (jakkoliv si myslím, že by
potřebovala hlubokou reformu) a v NATO jako bezpečnostním uskupení, nebo
nechceme? Náš postoj mi občas připomíná chytrou horákyni: ani nahá, ani
oblečená. A vláda v tom moc nepomáhá.

Nejaktivnější byla jako obvykle Praha. Prohloubil letošní 17. listopad
rozdělení společnosti, vnímání elit, „pražské kavárny“ apod.?

Nemyslím. Vzpomínkové akce byly v Brně, v Kolíně a na mnoha dalších
místech. Jsem já „sucholožská kavárna“ či „sucholožská hospoda“?
Víte, „pražská kavárna“ je moc pěkné klišé, když nevíte kudy kam a
nemáte argumenty. V tom vyniká např. prezidentův mluvčí, ale není v tom
zdaleka sám.
