Markéta Šichtařová se začíná z chování Bruselu skutečně děsit.
Sledujeme zestátňování soukromého sektoru v přímém přenosu

INVENTURA MARKÉTY ŠICHTAŘOVÉ Do Evropské unie vtrhl socialismus, říká
bez jakékoli nadsázky Markéta Šichtařová. A netvrdí to jen proto, že
předseda Evropského parlamentu Antonio Tajani přišel s návrhem, aby se
roční rozpočet EU zvýšil ze 140 miliard na 280 miliard eur. Analytička
upozorňuje, že čím větší rozpočet, tím větší přerozdělování, a
tím větší moc Bruselu. Čím větší rozpočet pro EU, tím víc peněz
musíme vybrat od jednotlivců. Je to v podstatě zestátňování soukromého
sektoru v přímém přenosu, a tak ji jako občanku postkomunistické země
taková Evropská unie děsí.

Podnikatelská mise, která doprovodí prezidenta Miloše Zemana při
návštěvě Ruské federace, má být největší v historii Česka.
Zúčastní se jí 130 firem a podle šéfa Hospodářské komory ČR Vladimíra
Dlouhého by jejich představitelé měli podepsat kontrakty za miliardy korun.
Čím si takový zájem z české strany v době, kdy stále platí
hospodářské sankce uvalené na Rusko Evropskou unií, vysvětlujete?

Popravdě řečeno, já bych si dovolila nadšení pro „kontrakty za miliardy“
trochu mírnit… Víte, tyhle podnikatelské mise jsou dost specifickým
žánrem. Troufnu si tvrdit, že na těchto misích možná víc kontraktů
uzavřou čeští podnikatelé mezi sebou navzájem, protože se vzájemně
velmi dobře a hlavně neformálně seznámí. Naděje, že pokud se ten a onen
podnikatel vyskytne v nějaké zemi zrovna po boku prezidenta, premiéra,
ministra či kdovíkoho, nějakým zázrakem se mu podaří uzavřít kontrakt,
který by jinak nevyšel, bývá poněkud naddimenzovaná. Občas to
samozřejmě vyjde, zejména v těch zemích, které nejsou příliš rozvinuté
a jsou zvyklé mít velký respekt z každé úřednické funkce. Ale i pak jsou
obyčejně očekávání přehnaná.

Situace, kdy prezident či jiný politik může nějak ovlivnit konkrétní
obchodní případ, také pravidelně budí větší očekávání, než jaká
jsou realistická. Zkušenost v praxi je většinou taková, že namísto toho,
aby daný politik probíral se svým protějškem obchodní záležitosti, dojde
k výměně osobních zdvořilostí, k výměně názorů na tuhle a tamtu
politickou otázku, a tím je čas určený pro schůzku vyčerpán.

Takže čím si velký zájem vysvětluji? To může mít dvojí vysvětlení.
Buď mírnou naivitou těch, kdo ještě na podobné misi nebyli a mají
přehnaná očekávání, nebo tím, že tentokrát byla vypravena dvě letadla
namísto jednoho, takže jednoduše byla větší kapacita než u obvyklého „pouhého“
jednoho vládního speciálu – jak prosté, anebo si zkrátka někteří lidé
chtěli udělat velmi zajímavou dovolenou, což není nic špatného, však si
podnikatelé účast na misi řádně platí.

Guvernér ČNB Jiří Rusnok na ekonomické konferenci Vysoké školy finanční
a správní prohlásil, že v průběhu maximálně dvou let bychom se mohli
vrátit do normálního stavu, to znamená, že při dvouprocentní inflaci by
úrokové sazby mohly být okolo tří procent. Komu především by pomohlo,
pokud by se tento odhad opravdu naplnil?

Já se tedy trochu obávám, že ono to tak snadné nebude. Česká národní
banka se totiž dostane do dvou kleští: Zaprvé poroste inflace, což ji bude
nutit zvyšovat úrokové sazby, zadruhé bude od poloviny roku 2018 zpomalovat
růst HDP, což ji bude naopak nutit úrokové sazby snižovat… Ale nechme
tohle stranou, dejme tomu, že by guvernér měl pravdu. Pak říkám, že
návrat k normálu, tedy míněno především k „normálním“ úrokovým
sazbám někde kolem tří procent by pomohl úplně všem s výjimkou těch,
kdo už dnes mají úvěr a splácejí ho na hraně svých možností. Pro ty je
samozřejmě jakékoliv zvýšení úrokových sazeb problémem. Nicméně pro
ty ostatní je vítané vrátit se do normálu, protože když v tomto normálu
nejsme, v ekonomice vznikají velmi nepříjemné tlaky: Buď se vytvářejí
tlaky přehřívající ekonomiku, nebo naopak tlaky táhnoucí ji dolů. Toto
pnutí pak fyzicky prožíváme například v podobě příliš vysoké
nezaměstnanosti, příliš drahých úvěrů, nedostatku pracovních sil a
podobně.

Od Jiřího Rusnoka také zaznělo, že kromě určitého přehřívání trhu
práce centrální banka zatím nevidí žádné větší nerovnováhy.
Hospodářský vývoj je sice nad potenciálem, ale stále existuje prostor, aby
se udržel i několik dalších let. Podle guvernéra ČNB by měl v roce 2019
veřejný dluh klesnout na 30 procent hrubého domácího produktu, což
vytváří do budoucna prostor pro manévrovací možnosti vlády, pokud bude
ekonomika konfrontována s nějakými zahraničními šoky. Nakolik s těmito
výhledy ve vaší analytické a konzultační společnosti Next Finance
souzníte?

Příliš ne. Shodneme se na tom, že ekonomika je takzvaně nad svým
potenciálem, lidově řečeno se přehřívá. Neshodneme se ale na tom, jak
dlouho tento stav může vydržet. Pan guvernér si myslí, že i několik let,
nám připadá realističtější mluvit spíš o několika měsících. Poté
musí přijít ochlazení. A nutno poznamenat, že kdo příliš zrychluje před
zatáčkou, o to silněji pak musí brzdit. A to zrychlování je opravdu
zásadní. Vždyť podle posledních statistik je u nás spotřebitelská
inflace na čele Evropské unie, růst HDP také, naopak míra nezaměstnanosti
je nejmenší. Ať se podíváme na jakýkoliv ukazatel, vykazuje extrémní
hodnoty.

Zaujala mě zpráva, že Odborový svaz pracovníků peněžnictví a
pojišťovnictví, který vyhlásil v úterý stávkovou pohotovost
zaměstnanců bank, pojišťoven a zdravotních pojišťoven, doporučuje
základním organizacím jednat o růstu mezd v příštím roce v průměru o
15 procent. Pohotovost prý potrvá, dokud poslední základní organizace
neřekne, že je s vyjednáváním spokojena. Má logiku to, že k takovému
nátlaku, aby mzdy rostly ve dvouciferném tempu, dochází v sektoru, kde je
nejvyšší střední hrubá mzda 35 319 Kč, zatímco v podnikatelské sféře
za celou zemi činí medián 19 303 korun?

Z pohledu svazu má jistou logiku to, že právě nyní mají výbornou pozici k
vyjednávání: Mzdy rostou v celé ekonomice, zaměstnavatelé marně hledají
zaměstnance. Ne že bych s požadavky svazu souhlasila. Ale z opačné strany
chápu jeho strategii. Nikdy v historii totiž neměli výhodnější
vyjednávací pozici. Býti partnerem svazu ve vyjednávání, cítila bych se
poněkud vydíraná a měla bych velmi málo možností, co s tím dělat.

Od vysokopříjmových přejděme k těm na opačném pólu. Ti, kdo pobírají
příspěvek na živobytí, což je dávka pro lidi v hmotné nouzi, se budou
muset od prosince vypořádat s tím, že 35 až 65 procent dávky dostanou v
poukázkách. Ty mohou využít na nákup potravin, drogistického zboží a
podobně, ale není možné za ně pořídit alkohol a cigarety. Považujete za
správné, že se stát snaží tímto způsobem ohlídat, aby nedocházelo ke
zneužívání dávek, jejichž celkový objem za letošní první tři
čtvrtletí činil 3,79 miliardy korun?

U tohoto typu dávky to dává smysl a považuji to za správné. Jde o to, že
daná dávka je určena pro lidi na existenčním minimu, kteří velmi často
mají problémy s hazardem, alkoholem a podobně. A když už se stát rozhodne
se o ně postarat, má také právo říct, k čemu tyto peníze budou určeny.
V opačném případě se totiž stát problému nemusí nijak zbavit: Vyplatí
lidem dávku, ti ji hned první den prohrají na automatech a druhý den budou
zase žebrat na ulici – takže problém nijak nezmizel.

Jiný zásah státu zaznamenali ve Skotsku. Britský nejvyšší soud pomohl
tamní vládě rozhodnutím, že smí stanovovat minimální cenu alkoholu, tedy
i oblíbené whisky. Proti jejímu záměru, který má za cíl bojovat proti
rozšířenému alkoholismu, stáli právě výrobci tohoto nápoje. Podle
premiérky Nicoly Sturgeonové jde o odvážný a nezbytný krok ke zlepšení
zdravotního stavu skotského obyvatelstva. Co tomu říkáte z pohledu ekonomky
a na co by se vám zamlouvalo stanovit minimální cenu v Česku?

Od paní Sturgeonové to nikterak nepřekvapuje, to je kovaná socialistka,
takže bych od ní nečekala nic jiného. Víte, mně se to moc nelíbí,
protože v pozadí je taková ta myšlenka „my, stát, se musíme postarat o
lidi i tam, kde to nechtějí, a chránit jejich zdraví, i když oni sami s
tím nesouhlasí“. Ale na druhou stranu je to pořád lepší než třeba
prohibice či další druhy plošného omezování alkoholu. Stanovování
minimální ceny totiž musíme chápat vlastně jako druh spotřebitelské
daně. Tím, že zvýšíme cenu, odvedeme také víc na dani do rozpočtu. A to
je pořád čistší řešení než plošný zákaz.

Předseda Evropského parlamentu Antonio Tajani navrhl, aby se roční rozpočet
EU zvýšil ze 140 miliard na 280 miliard eur. Jednání o novém dlouhodobém
rozpočtu Unie na léta 2021 až 2028 sice začnou až příští rok, ale
připadá vám některý z Tajaniho argumentů – boj proti terorismu a
nelegální migraci, podpora investic do energetiky nebo digitalizace evropské
ekonomiky – oprávněný k tomu nejen zalepit díry v rozpočtu po
odcházejícím významném čistém plátci, Británii, ale i rozpočet
zvýšit třeba zavedením nových celoevropských daní, jak Tajani také
požaduje?

Teď jsme se dostali k bodu, který považuji za extrémně nebezpečný. Když
říkám, že do Evropské unie vtrhl socialismus, nemyslím to vůbec jako
nadsázku, ale jako realitu. Čím větší rozpočet, tím větší
přerozdělování, a tím větší moc Bruselu. Čím větší rozpočet pro EU,
tím víc peněz musíme vybrat od jednotlivců. Je to v podstatě
zestátňování soukromého sektoru v přímém přenosu. Jako občana
postkomunistické země mě taková Evropská unie děsí.
