Vyjednaný pád komunismu? Má k tomu co říci Vladimír Hučín. Čtěte

ROZHOVOR „Heslo Václava Havla bych nechtěl shazovat. Pravda a láska by
měly vítězit. Musí být ale tento nápis napsán na dobře okovaném štítu.
Někdy se do toho musí jít okovanou botou,“ myslí si v rozhovoru pro
ParlamentniListy.cz bývalý disident a důstojník BIS Vladimír Hučín. Bojí
se nástupu pravicových radikálů a vyjadřuje se k událostem kolem 17.
listopadu 1989 i k návrhu poslanců, že hanobení prezidenta by mělo být
trestné. „V tom případě bych byl často ve výkonu trestu. Pro mě ani tak
není důležitá svoboda projevu, ale svoboda po projevu,“ říká.

V souvislosti se 17. listopadem, zkusme situaci u nás shrnout. Když Václav
Havel říkal, že musí pravda a láska zvítězit nad lží a nenávistí, kdo
tady šíří pravdu a kdo tady lže? Kdo šíří společenské smíření a
kdo nenávist?

Jako účastník třetího odboje se statusem válečného veterána chápu, že
hesla „Nejsme jako oni“, „Máme holé ruce“, že ta hesla byla z
humánního hlediska atraktivní. Já jsem tenkrát – když jsem byl po 17.
listopadu propuštěn z vazby – už 18. listopadu se zbraní v ruce přepadl
automobil členů Lidových milicí a zmocnil se spousty dokumentů. Takže jsem
nebyl stoupencem těchto hesel. Dostal jsem tehdy hned nářez od významných
signatářů Charty 77, jako je inženýr Tomáš Hradílek, který byl
ministrem vnitra České republiky. Mou akci hodnotil jako loupežné
přepadení, že to byl majetek federálního ministerstva vnitra. Což jsem
nechápal. Myslel jsem si, jaký bohulibý skutek jsem udělal. Později – v
roce 2001, kdy jsem byl jako důstojník BIS opět ve vazbě – jsem dospěl k
názoru, že se mělo tehdy přitvrdit. Heslo Václava Havla bych nechtěl
shazovat. Pravda a láska by měly vítězit. Musí být ale tento nápis
napsán na dobře okovaném štítu. Někdy se do toho musí jít okovanou botou.

Bývalý předseda SSM Vasil Mohorita tvrdil v rozhovoru pro Blesk, že byl
jedním z lidí, který stál za změnou poměrů u nás a ve východním bloku.
Že pracoval na tom, aby minulý režim skončil. Co si o tom myslíte, byla
jeho role opravdu takto významná?

Patřil k pragmatikům mezi členy komunistické strany a členy ústředního
výboru Socialistického svazu mládeže. Začal tušit, že se systém bortí a
tanky ze Sovětského svazu nemusejí přijet, a že je potřeba se
zflexibilizovat s dobou. A že přijde změna. S Jakešem a Bilakem a s těmito
zkostnatělými kádry určitě zadobře nebyl. Určitě však věřil, že se
jim to nesmí vymknout z rukou. Když tam tehdy byl na tom místě, byl oddaný
myšlence vedoucí úlohy komunistické strany a vychovával další kádry v
SSM. Dnes mluví naprosto účelově, protože ví, že se ten systém zhroutil
pod vahou vlastní neschopnosti.

Podle něj 17. listopad chystala jedna skupina vedení pod dohledem sovětských
poradců (připomínám, že u nás vládlo ultrakonzervativní Jakešovo
vedení, kdežto v Sovětském vazu už několik let probíhala Gorbačovova
perestrojka). Cílem bylo patrně svrhnout Jakeše a spol. a nahradit je někým
reformnějším. Ale pak se jim tento scénář kvůli masivní reakci lidí
poněkud vymkl...

Vedení Státní bezpečnosti pod vedením nesmírně schopného generála
Lorence vědělo, že je nutnost zajistit beztrestnost komunistické
nomenklatuře, aby tu nedošlo k nějakým násilným činům. Sázeli na
levicové jádro Charty 77, což byli recyklovaní komunisté z roku 1968 a ti,
kteří se přizpůsobili heslům – Nejsme jako oni. V Chartě 77 měla StB
vytipované osoby, které by se do toho mohly zapojit. Státní bezpečnost byla
samostatná složka, ale potom se sama rozkládala. Protože ti staří
členové nesouhlasili s tím, co chtěl generál Lorenc. On první pochopil,
že sovětské tanky už nepřijedou. Ale to tvrdé jádro – kdyby to šlo –
by bojovalo až do konce. Bylo však narušeno těmi pragmatiky. Mně na tom
nejvíc vadila role některých signatářů Charty 77, že na to přistoupili.
Hrála tam však roli i celá řada náhod, které nešlo předjímat. Studenti
do toho šli čelem, s přesvědčením. Velmi podlá byla třeba role Josefa
Daniše, což byl právník působící i v Komisi 17. listopadu, ale hlavně
špičkový agent, který se měl postupně dostávat do sfér připravované
vládnoucí garnitury. Ta však nebyla moc schopná, čehož využili
zmiňovaní pragmatici, kteří se začali etablovat do různých pozic. Jedinou
věcí, jak tomu zabránit, byly bezpečnostní prověrky. Ty však byly až v
roce 1999, kdy jsme vstoupili do NATO.

Říkal jste, že to tvrdé jádro by rádo bojovalo až do konce. Mohorita zase
tvrdí, že Jakeš, a také tehdejší ministr obrany Milán Václavík, chtěli
listopadové demonstrace řešit čínskou cestou (z roku 1989, kdy tanky
rozdrtily demonstrace čínských studentů) a poslat na ně armádu. Asi ale
tihle skalní už v té době nehráli první housle?

Ano. Dokonce už i Adamec byl nalomenej. U Lidových milicí byli vyzbrojení a
akceschopní jen čelní představitelé. Ostatní z toho nadšení nebyli,
protože tušili, co by asi nastalo. Tady v Přerově umístili dva lehké
kulomety na střechu OV KSČ a už se našel příslušník SNB, který z nich
vyňal úderníky, takže nebyly provozuschopné.

Co se týče Václava Havla, Mohorita si myslí, že se na jeho jméně lídra,
asi bez jeho vědomí, dohodli Američané se Sověty. Je to možné?

U toho jsem nebyl. Při každé možné příležitosti jsem byl zatýkán a
předběžně zavírán na 24 hodin. Ztrácel jsem postupně iluze o některých
chartistech, zvláště o těch bývalých komunistech. Havel byl člověk z
kultury. Na místo prezidenta se netlačil. Mám zprávy od Standy Devátého a
Jiřího Křižana, kteří k němu měli blízko. O nějaké dohodě nevím.
Byla to improvizace, a že by bylo něco předem připravené, to bych netvrdil.
Potom dle Mohority nastoupila garnitura „rudých“ ekonomů (Klaus a spol.),
kteří dělali privatizaci jako v Rusku a se kterými Havel nic nezmohl. „O
tom, že to bylo řízeno z Ruska, vůbec nepochybuji. A nepochybuji o tom, že
to řídila KGB. A to proto, že věděla, že jim to nevyšlo, a že budou
vládnout jinak,“ sdělil. Jak to vidíte vy?

S Václavem Klausem jsem měl osobně velice špatné zkušenosti. Usiloval,
abych byl z BIS vyřazen. Zamotal se i do případu, kdy jsem žaloval
bývalého ministra vnitra Hradílka, který mě označil za teroristu a
pachatele bombových útoků. Klaus mu napsal podpůrný dopis, který byl čten
u soudu. Jsem tedy vůči němu podjatý. Hodnotím ho velice negativně. Měl
za komunistů možnosti nevídané a vyjížděl ven. Vypovídající pracovník
FBI – je to zveřejněno v knize Roberta Buchara – hodnotí Václava Klause
jako člověka, který pracoval pro zájmy StB a KGB.

Teď se zeptám na žhavou současnost. V USA vyhrál prezidentské volby Donald
Trump. Není paradoxní, že jako velmi bohatý podnikatel získal hlasy i řady
zchudlých dělníků, na rozdíl od – na americké poměry levicové –
kandidátky? A není něco podobného u nás s Andrejem Babišem?

Když se mě na to ptali, říkal jsem – utrhnout nohu Clintonové a tou
umlátit Trumpa. Trump mi úplně nesedí, uvidíme jak se rozběhne. Ale
stavějí na něm různí Le Penovci, Okamurové, dokonce i místní komunisté
mu fandili. To mi vadí. Ale myslím si, že aparát kolem něj by neměl
dopustit nějaké excesy. Jsme přeci jen závislí na ochraně někoho silného
a nechtěl bych, abychom se dostali do vlivu Ruska.

Nečeká Evropu něco jako pravicová revoluce, že ve volbách začnou
vyhrávat pravicoví radikálové? A je ohrožena existence Evropské unie?

Tohle hrozí. Extrémní síly potřebují vyvolat co nejvíce nespokojenosti. A
z toho si dokážou pro sebe vydobýt různé možnosti. Jakmile jsou lidé
spokojení, tak extremisté nemají šanci a jsou na okraji. Ale jakmile se
začne něco hroutit a narůstat nespokojenost, tak jim lidé dají hlas v
naději, že oni to vyřeší. Mluví totiž jazykem jednoduchým, osloví
čtvrtou cenovou skupinu. A těch je hodně.

Na závěr se zeptám na návrh skupiny poslanců, aby bylo trestné hanobení
prezidenta. Je to podle vás správné?

Rozhodně to správné není. V tom případě bych často byl ve výkonu trestu.
Protože kdybyste viděl vitrinu KANu, za kterou jsem i já částečně
zodpovědný, tam už několik let varujeme před Milošem Zemanem. Přejeme mu
tam mnoho tučné potravy, hodně silného alkoholu a co nejsilnějšího
kuřiva. Dokonce jsme tam měli pod jeho fotografií napsáno – Zbavme se
tohoto odporného prezidenta všemi možnými prostředky. A byl tam takový
malinký prospekt kalašnikova. Jak na to slunko svítilo, papír se zkroutil a
spadl. Policie to tehdy začala vyšetřovat, jak to bylo myšleno. A Zeman v
té době také něco o kalašnikovu prohlásil. To byla taková žertovná
souvislost. Když Miloš Zeman nastoupil k moci, byl jsem u BIS. Tehdy se z ní
stala až zločinecká organizace. Měli jsme honem rychle vyřešit Regecovou,
co nechtěla prodat pole. Co se tehdy kolem toho dělo... Nástup Zemana k moci
mě dovedl až na Pankrác do vazby, kde jsem byl rok umístěn a 4 a půl roku
mě soudili. Kdyby zákon na takovéhoto člověka měl být uplatněn, tak já
bych měl velké problémy.

Tak to vám věřím....

Musím rychle sepsat projev na 17. listopadu na náměstí, protože pak to už
třeba nebude možné. Pro mě ani tak není důležitá svoboda projevu, ale
svoboda po projevu.
