Rok od masakru v Paříži: Francouzi si zvykli. Ale na vesnicích mají
aktuálně velký strach, protože...

REPORTÁŽ Ulicemi Paříže stále procházejí zesílené policejní a
vojenské hlídky. V metru pasažéři mnohem více upozorňují na zapomenutá
zavazadla. Na pamětní desku v rohu Náměstí Republiky, která je určena
obětem atentátů, málo pozorní chodci šlapou, jakoby zde vůbec nebyla.
Reportér ParlamentníchListů.cz si všímal, jak se se změnily nálady tři
sta šedesát pět dnů po teroristických útocích. Vyjádřili se i tři
krajané.

Je tomu rok, co při teroristických útocích na různých místech hlavního
města Francie zemřelo sto třicet lidí. Donutilo to tehdy k slzám téměř
celou Evropu. Nedávno se reportér ParlamentníchListů.cz vydal po Paříži
obhlédnout místa teroru. Navíc získal svědectví od krajanů, kteří ve
Francii žijí.

Náměstí Republiky

U nohou Marianny leží bronzový lev, který chrání všeobecné volební
právo. Tak vypadá pomník Republiky uprostřed stejnojmenného náměstí.
Hned po teroru byl polepen různými plakáty, posprejován hesly, obložen
květinami a hořícími svíčkami. Náměstí bývalo plné lidí a východ z
metra uzavřen. Nyní je pomník úplně čistý, z metra vycházejí
pasažéři a na jednom z konců náměstí "skejťáci" hlavně o víkendu
trénují své triky.

V jiném rohu náměstí, několik metrů od restaurace, leží na zemi
pamětní deska obětem terorismu. Často ji chodci přejdou, aniž by si
vlastně všimli, na co šlapou. I přesto, že u blízkého místečka kolem
stromu leží několik zašlých fotografií obětí teroru a dalších propriet.
Na jednom z plakátů jsou v celistvém textu sepsána jména obětí. Bez
žádného komentáře. Dost očividný příklad faktu, co málo z násilně
ukončených osudů mladých lidí vlastně zbude.

Lékař, co politiku sleduje

"Přestože se na to už hodně zapomíná, některé pocity zůstávají.
Hlavně podvědomý strach. V pařížském metru lidé hodně sledují, jestli
někdo někde nezapomněl nějaké zavazadlo, a hned na to upozorňují ostrahu.
Často se kvůli tomu na určitou dobu zastaví provoz nějaké linky. Lidé si
sice chodí popovídat do kaváren, navštěvují kina a divadla, ale na všech
je znát tíživá atmosféra," poznamenává pro ParlamentníListy.cz lékař
Gérard London.

Jeho otec Artur se narodil roku 1915 v Ostravě, stal se mimo jiné
spoluobviněným v procesu s Rudolfem Slánským, dostal doživotí, ale roku
1956 byl zproštěn viny a následně odešel s rodinou natrvalo do Francie. Syn
Gérard mezitím ukončil studia lékařství na Karlově Univerzitě a stal se
odborníkem v nefrologii, odvětví medicíny zabývající se diagnózou a
léčbou ledvin. Na Česko nezanevřel a stále se sem rád vrací. O náladách
ve Francii však dodává: "To víte, že to Marine Le Penové pomůže, ale v
příštích prezidentských volbách nevyhraje. Na druhou stranu je třeba
říct, že se v podvědomí lidí natrvalo usídlila nedůvěra k muslimům.
Hlavně se jim vytýká to, že se po útocích masově nepostavili proti
teroristům."

Vzpomínkové akce

Pro francouzské televize je roční výročí útoků tématem číslo jedna.
Prezident Francois Hollande postupně odhaluje pamětní desky skoro na všech
místech, kde atentátníci vraždili. Všechny vzpomínkové akce doprovázejí
přísná bezpečnostní opatření, k jejichž zajištění jsou nasazeny
zvláštní policejní jednotky.

Na stěně bývalé redakce satirického časopisu Charlie Hebdo také visí
deska se jmény všech obětí teroristického útoku ze začátku loňského
ledna. Je jich jedenáct. Stěny jsou navíc pokryty portréty karikaturistů
Charba a Cabu. Nutno dodat, že tehdy byl venku na ulici zastřelen ještě
policista Ahmed Merabet. "Nikdo to nečekal, byli jsme zaskočeni" sdělovali
tam v přítomnosti reportéra ParalmentníchListů.cz jednomu televiznímu
štábu tři mladí lidé, co střílení zaslechli z vedlejší ulice.

Matka odrostlých dětí

Předsedkyně sdružení Českých škol bez hranic Lucie Slavíková-Boucher,
která žije ve Francii s přestávkami již od roku 1990, má s manželem
Francouzem dvě dospělé děti. Prý se nad změnami v chování Francouzů a v
každodenním životě ve Francii zamýšlela s celou rodinou: "Musím
předeslat, že jsme událostem jen přihlíželi a mezi oběťmi neměli nikoho
blízkého. Chvíli jsme diskutovali a došli k takovému závěru. Moc se toho
nezměnilo. Lidé si zvykli na všudypřítomné více či méně pečlivé
kontroly při vstupech do veřejných budov, všichni spolupracují a akceptují
určité zpomalení provozu s nimi spojené. Více se asi rozhlížíme po
opuštěných zavazadlech v dopravních prostředcích, ale trvalý strach
necítíme, spíše žijeme s podvědomím, že se tyto věci dějí a mohou se
dále dít."

"Atentáty způsobily spíše určité spojení společnosti, zvýšily snahu o
respekt a vědomou vstřícnost vůči všem a všem vyznáním, především na
úrovni iniciativy jednotlivce. V zákoně je samozřejmě dobře zakotveno, že
francouzský systém odluky církve od státu umožňuje všem praktikovat svou
víru či nevíru v zájemném souladu a svobodně. Ani v tom se nic nezměnilo,
každý se dál věnuje svému náboženství, jak chce. Zároveň ale atentáty
zvýšily uvědomění, jak důležitá je výchova a vzdělání," dodává pro
ParlamentníListy.cz Slavíková-Boucher.

Bataclan včera a dnes

V koncertním sále Bataclan bylo při vystoupení americké rockové skupiny
Eagles of Death Metal zavražděno teroristy devětaosmdesát lidí. Hned poté
kolem budovy proudily doslova davy lidí, všude ležely hromady květin.
Dorazili i pařížští imámové, s nimiž se někteří truchlící od srdce
hádali. Ještě nedávno byl klub ohrazen několika zábranami, na nichž bylo
porůznu připevněno pár růží. Tuto sobotu tam nicméně minutou ticha
začal koncert britského zpěváka Stinga. Televizní kamery do sálu nesměly.

Ostatně i v napadených restauracích a kavárnách je dnes živo. Za všechny
lze připomenout italskou restauraci La Casa Nostra, kambodžskou Le Petit
Cambodge či bar Le Carillon. Jejich výlohy byly ještě dlouho po teroru
provrtány kulkami. Nyní sedí v některých strávníci hlava na hlavě, až
tak, že do sebe robustnější postavy vráží lokty, jak už to v Paříži
bývá. Nicméně o nějakých pár kilometrů odtud podél kanálu Saint-Martin
se člověk dostane na jeho konec ke stanici metra Stalingard, kde se
shromažďují a často i přespávají uprchlíci.

Krajan žijící na venkově

"Lidé na vesnicích se hlavně bojí migrantů, co byli vyhnáni z Calais, z
té džungle. Nyní je rozdělují po vesnicích a místní z toho nejsou moc
nadšení. Nikdo neví, co jsou zač. Tady je zemědělský kraj, každý dělá
na poli a nemá čas doma hlídat," podotkne pro ParlamentníListy.cz předseda
Sdružení československých dobrovolníků ve Francii Pavel Lešák, který
žije v malé vesnici Santeuil zhruba sedmedesát kilometrů od hranic vnitřní
Paříže.

Podle něj s vědomím dalších možných útoků každý nějak žije. Velká
debata se prý ve Francii vede o tom, jestli se po vítězství Donalda Trumpa v
amerických prezidentských volbách celosvětově nezmění politika vůči
migrantům. "Já nejsem politik a o politice se bavím nerad. Táta byl
politický vězeň, tak se nedivte," doplní a nakonec ještě dodá: "Francouzi
jsou otrlí, atentátů tady totiž už zažili nespočet!"
