Profesor z americké univerzity říká nahlas, co musí EU i NATO zásadně
změnit, jinak nebude v Evropě bezpečno. A přidává varování

ROZHOVOR Podle světoznámého profesora ekonomie Milana Zeleného se Evropa
musí naučit spolupracovat. „Solidaritu, svíčky a modlitby je lépe
odložit na lepší časy,“ říká. Podle něj, pokud bude EU založena na
politické solidaritě, a ne na hospodářské a obranné spolupráci, dokud
budou NATO řídit skandinávští civilisté, Evropa se nedočká ochrany,
bezpečí ani obrany. A horší než migranti budou nakonec vlastní občané v
ulicích.

Mnohokrát jste předkládal čtenářům i vašim posluchačům možné
scénáře vývoje ekonomiky u nás i ve světě. Nemáte najednou pocit, pod
vlivem událostí posledních měsíců, že veškeré teorie nastíněných
hospodářských cest půjdou stranou, poněvadž prioritně bude třeba řešit,
jak Evropa uživí předpokládané miliony migrantů, kteří se dávají na
cestu do „lepšího světa“?

Nepředkládal jsem teorie, ale ukazoval faktické trendy a data vývoje
vyspělých hospodářských zemí. Jsou to monetaristické a keynesiánské
teorie centrálních bank a státu, a hlavně jejich globální koordinace k
negativním úrokům, které představují slepou uličku, končící u vysoké
zdi; jejich selhání a nedostatek důvěryhodnosti určitě není třeba
oplakávat.

Je výrazem sebeničivé krátkozrakosti, když jsou otázky hospodářského
vývoje odsouvány do pozadí – právě na nich závisí řešení otázek
migrace i terorismu. Skomírající ekonomiky EU pak nemohou řešit nejen
migraci, ale ani ochránit vlastní obyvatelstvo.

Podobně v USA. Prezidentský kandidát senátor Marco Rubio sice prohlásil:
„We are not just facing an economic downturn, we are facing an economic
transformation.“ (Nečelíme jen hospodářskému poklesu, čelíme
ekonomické transformaci.) Pak se ale podřídil Trumpovi, a začal „debatovat“
fyzické vlastnosti kandidátů, zdivo, handl a přísliby – za potlesku,
smíchu i řevu „demokratických mas“. Takže jsem si plně vědom všeho,
co jde stranou za účelem prosazování stranického extremismu na obou
stranách Atlantiku. Zanedbávání ekonomiky za účelem ustání prostého
přežití je nejlepší cestou k nepřežití.

Objevovaly se názory, že migranti budou těmi, kdo pomohou evropské ekonomice
i průmyslu. Souhlasíte s tím? Pokud ano, kolik generací to může trvat?

Především je třeba zničit ISIS: přetnout všechny penězovody a zdroje
podpory, odzbrojit a internovat zbývající bojovníky; umožnit obnovu
místního životního prostředí, jehož ztráta je zdrojem migrace. NATO, USA
a EU musí zapojit arabské státy k vojenské spoluúčasti. Útok na ISIS
však vyžene tisíce teroristů zpět do Evropy. Je tedy nutné zamezit
možnosti svobodného pohybu zločinců a teroristů po území EU. Je třeba se
naučit sdílet informace mezi policií a tajnými službami v Evropě. Je
nutné digitalizovat všechny databáze podezřelých, ale také se podle
získaných informací řídit, ne je ignorovat a teroristy si nechávat „dozrát“.
Zjednodušeně: Evropa se musí naučit spolupracovat; solidaritu, svíčky a
modlitby je lépe odložit na lepší časy. Pokud bude EU založena na
politické solidaritě a ne na hospodářské a obranné spolupráci, dokud
budou NATO řídit skandinávští civilisté, Evropa se nedočká ochrany,
bezpečí ani obrany. Horší než migranti budou vlastní občané v ulicích.

Je pravdou, že mnozí migranti jsou pracovití, vzdělaní a podnikaví;
podstoupili ty nejtěžší testy přežití, autonomie a nezávislosti. Je
však třeba je plně prověřit, dokumentovat a dobrovolným rozptýlením, ve
spojení s podniky a lokalitami, jim umožnit individuální zapojení. Ne
solidarity, ale spolupráce je třeba. Migrantská inklinace k podnikání,
soběstačnosti a inovacím se může projevit kladně již v příští
generaci.

Domníváte se, že stav, do kterého s vysokou pravděpodobností míříme,
Evropa ustojí? Když už takhle se potácela s vysokou nezaměstnaností, s
chudobou, bezdomovectvím a neuměla si s tím poradit s častým argumentem,
že na to nejsou finance? Ustojí to, podle vás, i současné evropské
uspořádání (EU, EP) a současný způsob politiky?

Nejde o to něco ustát. Ustání není životaschopné. Evropa se musí
výrazně transformovat na vzdělanou, podnikatelsko-inovační společnost
regionů – schopnou konkurence v digitálním světě na základě
nezávislosti a soběstačnosti v lokálních a regionálních podmínkách.
Potřebná řešení nejsou otázkou financí, ale uvolnění podnikatelského
ducha – hlavně regionalizací a debyrokratizací EU, na základě obnovení
EHS a depolitizace NATO, na základě podnikatelské spolupráce a ne pasivní
politické solidarity. Je třeba učit se naslouchat mladým, nezávislým
ekonomům a přestat konzumovat ekonomické názory komunistických i
post-komunistických „šéfů“. Mediální vymývání mozků se nevyplatilo
v USA a nevyplatí se ani v Evropě. Nelze předpokládat, že lidé jsou
povětšině nemyslící hlupáci – pak jen nemyslící hlupáci získají
povzbuzení, oslyšení a zviditelnění.

Čeho se máme nejvíc bát z pohledu jedince a jeho životního standardu? Nač
bychom se měli připravit, případně co naučit? Je něco, nač se lze
těšit a vnímat do budoucna optimisticky z pohledu ekonomiky?

Určitě je třeba se těšit na dobu, kdy stát se začne chránit a bránit a
přestane se vplétat do ekonomiky, podnikání a ekonomického rozhodování;
nemá na to. Nejvíce je třeba se bát závislosti na státu a tudíž
partajnické politiky. Životní standard není vytvářen na ministerstvu
podpor, dotací a rozprodeje národního kapitálu – v ČR i území.
Životní standard vzniká v místě hospodářského pohybu: v podniku, v
lokalitě, v regionu. Musíme se učit podnikat: ne čtením knih o podnikání,
ale skutečným podnikáním. Musíme se učit soběstačnosti, svépomoci,
tvorbě a lokálně-regionálnímu myšlení. Naše děti by se měly učit
přemýšlet a rozhodovat, inovovat a podnikat v digitálním světě.

Těšit se můžeme hlavně na převzetí „vlády věcí svých“ do
vlastních rukou, tj. přijetí zodpovědnosti, osvobození se od závislosti,
zadlužování, podřízenosti, neinformovanosti a poddanství zdánlivě
věčně přítomným stranickým pohlavárům. Přímá demokracie, která
nahrazuje demokracii stranickou, nemůže ani v ČR voliče vyjmout z
odpovědnosti za svoji volbu: jsou zodpovědní za politický stav ve své zemi,
tak jako jsou i voliči v regionech, městech a samosprávných lokalitách. Lze
se jistě upřímně těšit, že volby přestanou být pouhým rozptýlením
chabě informovaných vrstev, a stanou se převzetím místní zodpovědnosti za
místní akci těmi nejlepšími z nejlepších.

A čeho se tedy bát, pokud něco takového vidíte?

Když půjde to, o čem jsem hovořil výše, pak už bych se nebál vůbec
ničeho, kromě vlastního, mediálně naočkovaného strachu. Falešný
optimismus, tj. propastný rozdíl mezi růžovým světem medií a každodenní
realitou občanů, vytváří informační vakuum, do kterého proniká strach.
Musíme překonat strach z vlastního strachu, pramenícího ze ztráty – a
někdy i odmítnutí – zodpovědnosti.

A ten přetékající optimismus nakonec: Ne, čeští politici opravdu nejsou
odrazem hodnot národa; jsou odlišní a sebevybraní, s jinými hodnotami,
morálkou, chováním, cíli i zájmy. O to více je třeba převzít
zodpovědnost za jejich výběr i zvolení.
