Plná integrace je dosažitelná, vezměte třeba pražské Zlaté stránky a
pročtěte příjmení, vysvětluje sociální antropolg Uherek

ROZHOVOR Islám, stejně jako většina ostatních náboženství, staví na
doktríně, že je jediným pravým náboženstvím a ten, kdo v něj nevěří,
je druhořadým člověkem. Tak to u náboženství bývá. To říká mimo
jiné etnolog, sociální antropolog a ředitel Etnologického ústavu Akademie
věd České republiky Zdeněk Uherek. Jeho výzkumy se zaměřují hlavně na
problematiku migrantů a integrace kulturních menšin.

Prolétl jsem velmi zběžně první polovinu výzvy Vědci proti strachu a
lhostejnosti a nenašel tam vaše jméno. Podepsal jste ji, nebo ne? Výzvu jsem
nepodepsal. Dosti jsem váhal, ale nakonec jsem si řekl, že nemám dost
informací na to, abych lidi nabádal, co si mají myslet. Migrace mohou
přinášet pozitiva, ale také s sebou nesou rizika. Tak to prostě je. Jak
výjimečná je z historického a sociologického hlediska dnešní migrace do
Evropy? Z historického hlediska migrace do Evropy výjimečné nejsou. Migrace
z Evropy a do Evropy mají svůj rytmus. Velké migrační pohyby v novodobé
Evropě byly spojeny například s přítomností Osmanské říše a s jejími
výboji směrem na severozápad, velké migrační pohyby do Evropy jsou
typické pro období těsně po druhé světové válce, kdy tempo růstu
poválečné Evropy zabezpečovala v rozsáhlé míře mimoevropská pracovní
síla. Po několika staletích, kdy Evropa byla vystěhovalecká, se právě na
počátku šedesátých let dvacátého století stala přistěhovaleckým
kontinentem. V dnešní Evropě víceméně vykrystalizovaly dva druhy
politických postojů. Jeden míří k většímu multikulturalismu a
přijímání urpchlíků, druhý naopak k jakémusi uzevření kontinentu ve
stylu „Pevnost Evropa“. Jaký postoj či typ jejich hybridu je z vašeho
hlediska pro Evropany výhodnější? Na otázku se dá odpovědět dosti
obtížně, neboť se zaměřuje na dvě ne zcela slučitelné věci. Na téma
uprchlíků a na téma migrační politiky. Uprchlíci jsou lidé, kteří se
nacházejí mimo svou vlast a mají oprávněné obavy před pronásledováním
z důvodů rasových, náboženských nebo národnostních, anebo z důvodů
příslušnosti k určitým společenským vrstvám a zastávání určitých
politických názorů, a nemohou přijmout ochranu země, jejíž občanství
mají. Pokud taková osoba požádá první zemi, která je pro ni bezpečná, o
mezinárodní ochranu a její žádost je oprávněná, měla by takovou ochranu
na dobu, kdy jsou její obavy oprávněné, získat. Diskuse, zda je to
výhodné, není namístě. Váleční uprchlíci jsou v podobném postavení
jenom s tím rozdílem, že lze předpokládat, že válečné nebezpečí
nebude dlouhodobé a že, pokud pominou důvody jejich odchodu z nebezpečných
zón, tak se do země původu vrátí. Jedná se tedy o temporální asistenci a
nikoli o migrační politiku. Co se týče druhé části otázky, tedy
migrační politiky, tam lze obtížně hovořit o Evropě jako celku.
Každopádně ale můžeme zvažovat výhody a nevýhody. V Rakousku se snažili
migranty spravedlivě rozvrstvit do všech spolkových zemí, ale nepovedlo se
to. Stejně se začali vracet do měst. Myslíte si, že eurounijní kvóty
mohou fungovat, anebo je spíše funkční finanční vyrovnání? Já se
domnívám, že jsme snad už diskusi o kvótách ukončili. Česká republika s
nimi má též určité zkušenosti. Ministerstvo vnitra také sleduje, jak se
azylanti usazují v jednotlivých krajích a snaží se vytvářet pobídky do
krajů, kde se pro azylanty nevytvářejí možnosti ubytování nebo
zaměstnání. I v tomto případě je největší zájem o Prahu a dá se to
ovlivnit jen částečně. Při přesídlování uprchlíků z Řecka na konci
čtyřicátých let dvacátého století tito lidé dostali umístěnky na
Šumpersko a Jesenicko a žádný výběr neměli. Byli to často lidé ze
zemědělského horského prostředí a stejně se ve velkém začali brzy po
příjezdu stěhovat do měst. Se sociálním inženýrstvím má Evropa bohaté
nedávné negativní zkušenosti a já doufám, že už další nehrozí. Je
vůbec plná integrace kulturních menšin dosažitelná, a když ano, mohl
byste uvést nějaký příklad? Ano. Vezměte si třeba pražské Zlaté
stránky a podívejte se, kolik je tam příjmení, které byste zařadil do
jiných prostředí. Česká společnost během staletí absorbovala spousty
Slováků, Němců, Italů a dalších národností. Vedle toho jsou zde ale
skupiny, které si po staletí ponechávají specifické rysy, a nelze
předpokládat, že se to brzy změní. Je také otázka, čemu říkáme
integrace. Různě jsou do společnosti integrovaní i příslušníci
majoritního obyvatelstva. Závisí to na povaze, věku, povolání a dalších
charakteristikách. Během života se stupeň integrovanosti mění. V
podtitulku knihy Migrace – historie a současnost, kterou jste sepsal s kolegy,
stojí, že každá migrační kauza dvacátého století je specifická a málo
reflektuje ty předchozí. Jak tedy vnímáte srovnávání migrace ze zemí
socialistického bloku se současnou uprchlickou vlnou do Evropy? Takové to,
také jsme byli migranty, tak jim dnes musíme vycházet vstříc... Velká vlna
žadatelů o azyl byla v České republice z východních zemí, jako Ukrajina,
Rumunsko, Slovensko a další, na začátku jedenadvacátého století. Žádalo
tu tehdy o mezinárodní ochranu v jednom roce až osmnáct tisíc osob.
Většina těchto žádostí se ukázala jako neoprávněná. Takové situace
zpravidla nastávají, pokud jsou cizinecké zákony a vízová politika moc
tvrdé a uprchlické zákony moc benevolentní. V tom případě se ekonomická
migrace začne měnit na uprchlickou a to je neefektivní jak pro migranty, tak
i pro cílové země migrace. V současné době sice v České republice jsou
úspěšní žadatelé o mezinárodní ochranu z Ukrajiny, Běloruska a
dalších zemí, ale jejich počty nejsou nijak dramatické. Migrace z
bývalých socialistických zemí je v současné době v drtivé většině,
vyjma obětí konfliktu na Ukrajině, ekonomická nebo za účelem sloučení
rodiny, či studia, včetně socialistického Vietnamu.

Co se týče například uprchlíků ze Sýrie, podle údajů Ministerstva
vnitra byl v roce 2015 udělen azyl devětadvaceti žadatelům a doplňková
ochrana sto jedna žadatelům ze sto padesáti žadatelů a ani jedno
rozhodnutí nebylo negativní. Od ledna do září roku 2016 žádalo ze Sýrie
v České republice o mezinárodní ochranu sedmdesát osob. Pokud bychom to
srovnali s migrací z Československa do zahraničí v letech 1948 až 1989,
tehdy odešlo přibližně dvě stě dvacet tisíc občanů a pokud požádali v
sousedních zemích o azyl, posuzovaly se jejich žádosti podobně, jako je v
současné době posuzují i příslušné orgány České republiky. Zákony v
tomto směru začalo Československo homogenizovat v roce 1990 a Ženevskou
úmluvu s Newyorským protokolem ratifikovalo v roce 1992. Česká republika
tuto legislativu převzala. Různé think-tanky a neziskové společnosti
navrhují jednotné celoevropské azylové řízení s tím, že uprchlíci
budou žádat o mezinárodní ochranu v EU a nikoliv v konkrétních členských
státech. Co vy na to? Já bych řekl, že to bude dlouhé vyjednávání. Jak
vnímáte často opakovanou souvztažnost – současná migrace a islámská
rozpínavost? Islám je, stejně jako křesťanství, misijní náboženství a
tudíž usiluje víru rozšiřovat mezi nevěřící a získávat nové
stoupence. Zajímavou otázkou je, proč je tak úspěšný? Přes jednu a půl
miliardy věřících, to není málo. Je to proto, že je snadná konverze k
víře a cesta zpět v podstatě není možná? Je to proto, že jsou muslimské
rodiny zpravidla mnohodětné? Přináší islám lidem jiné kontakty a etiku,
která odpovídá na některé problémy současné společnosti? Vybírá si
oblasti misijního působení, kde může snadno uspět? Každopádně islám,
stejně jako většina ostatních náboženství, staví na doktríně, že je
jediným pravým náboženstvím a ten, kdo v něj nevěří, je druhořadým
člověkem. Tak to u náboženství bývá. Nemyslíte si, že se z Evropy do
budoucnosti může stát konfliktní území typu Izraele, kde jsou útoky,
nenávist a neschopnost dohody, vše motivované hlavně nábožensky, na
denním pořádku? Společenští vědci se mnohokrát ukázali jako dost
špatní proroci, ale samozřejmě bych vám rád odpověděl, že to možné
není. Jakou v tomto kontextu vidíte roli médií? Jde o to, že některá
média negativní působení části migrantů v Evropě zamlčují, jiná je
zveličují... Nebýt médií, tak by lidé v České republice pravděpodobně
o žádné migrační vlně ani nevěděli. Diskutuje se o ní, polarizuje
společnost a zatím se dotýká tohoto území minimálně. Jak je ale zřejmé,
prostřednictvím tohoto diskurzu se vyjevuje celá řada názorů na další
otázky a lidé si ujasňují své postoje. A je dobře, že prostřednictvím
médií artikulují, jak by si to tu představovali. Vždyť tu žijí. Zprávy
jdou zpravidla lépe na odbyt, když jsou dynamické. Už na konci
devatenáctého století se sociologové pokoušeli stimulovat takové
mediální působení, aby mělo například protikrizové efekty a nefungovalo
to. Měl jste někdy touhu emigrovat? Myslíte přestěhovat se někam jinam?
Ano. Pokud bych někde dostal dobrou pracovní nabídku a líbilo by se mi tam,
zvažoval bych to i nyní.
