Josef Skála, kandidát na šéfa KSČM: Finanční giganti vymýšlí nové
podfuky. „Kavárna“ chystá randál v cizím zájmu. Z čínských investic
mají vítr jen lháři a „tuneláři“

ROZHOVOR „Byli jsme před Evropskou unií a budeme i po ní,“ říká
kandidát na předsedu KSČM Josef Skála. Zato teď nás „omezená suverenita“
dusí čím dál víc. Sociální polarizace dává za pravdu Marxovi. Tak jako
další ekonomická krize na spadnutí. „Doba se vymkla z kloubů a šílí.“
A k tomu mnoho dalšího o české a světové ekonomice i geopolitice.

Množí se varování před příchodem další ekonomické krize. Exšéf Bank
of England Lord Mervyn King například uvádí, že světové hospodářství
je na pokraji další havárie. Česká ekonomka Šichtařová prorokuje krizi s
velkým K, běžně se používá termín „dokonalá bouře“. Ekonomická
bouře prý začne na finančních trzích, které jsou prý přehřáté. Co z
toho může být pravda a v jakém horizontu?

Shakespeare má svatou pravdu. Doba se vymkla z kloubů a šílí. Švindlu „nadějného
růstu“ sekunduje i „levice“ na baterky. A rizika, která jsou na
spadnutí, nastolují mozky jiného ražení – nepočítám-li nás, pár
solitérů zleva. Finanční trhy jsou skutečně „přehřáté“. Ta věta
však neříká o nic víc, než že „pacient má horečku“. Zda si ji uhnal
na slunci, má chřipku, zápal plic – anebo se ozval karcinom – však už
nevysvětluje.

Tady o banální chřipku nejde. Kapitálu se vrací zádrhel akumulace –
řečeno slovy Kapitálu. Tedy nadbytku „volných“ peněz, lačných po
dalším zhodnocení, které však drhne díky deficitu peněz, za něž si
normální lidé kupují hmatatelné statky. Právě o tomto zádrhelu – a ne
jen o mikrospáncích regulace a „děravé legislativě“ – byla už krize
od podzimu 2008. Panstvo, které ji zavinilo, ji k obrazu svému i „vyřešilo“.
A sice „znárodněním“ gigantických ztrát a dluhů, co zbyly po
prasklých „bublinách“ – a „tiskem“ tisíců nových miliard, „krytých“
hlavně tím „toxickým“ odpadem. I ty však – místo, aby pomohly obětem
krize – spadly do klína raubířům spekulantského „kasina“. A navíc za
úrok blížící se nule.

Finanční trhy to „přehřívá“ za situace, kdy se veřejné finance
prohýbají pod nadílkou minulé krize. Tím menší „balíčky“ jsou s to
rozdávat „banksters“ ve chvíli, až jim rupnou i dnešní „bubliny“.
Tím úslužněji se proto předělávají i normy sanace bank. Aby se jejich
bankrotářská manka, „znárodňovaná“ dosud oklikou přes veřejné
rozpočty, směla záplatovat rovnou z vkladů klientů. Říká se tomu „bail-in“
– „sanace z vnitřních zdrojů“. Pokusným králíkem byl Kypr. Tam to
ještě postihlo „jen“ vklady nad 100 000 EUR. Ty nižší garantovaly
starší pravidla EU. Už brzy to ovšem, tvrdí zlé jazyky, může být
klidně jen desetina. Banky by se tak mohly „hojit“ i z každého vkladu nad
našich cca 270 tisíc korun.

Příznačným švindlem je „záporný úrok“. Zatím ho, pokud mi něco
neuniklo, uplatňují jen mnohé centrální banky vůči depozitům těch
komerčních. Toho, co tím jen simulují, by se však dosáhlo právě cestou,
jíž se marně domáhají demokratické síly – progresivního zdanění
neproduktivního kapitálu. „Záporný úrok“, uvalený na „mrtvé peníze
vůbec“, má totiž dominový dopad i na úrok komerčních bank. A trestá
tak i každého, kdo šetří na auto nebo penzi – a žádný kapitál, natož
neproduktivní, nemá. Aby ho zároveň nahnal mucholapkám „investičních
produktů“, slibujících „zaručené zhodnocení“ peněz, které mu ti
samí „banksters“ znehodnocují na standardních účtech. Tím víc „peněz
jiných lidí“ (OPM, other people's money) to „kasinu“, zvanému
finanční trhy, přihrává i touto cestou. O to víc hrozí oči pro pláč i
úsporám, jež na ten hazard přistoupí jen proto, že na běžném i
spořícím účtu ztrácejí hodnotu.

Korunu všemu nasazuje další kulišárna. V podobě „bezhotovostních peněz“,
majících ty „hotové“ postavit už brzy mimo zákon. V některých
skandinávských zemích už se platí jen kreditními kartami. Je to i
hvězdná hodina pro šmíráky v našem soukromí – zahraniční i domácí,
erární i privátní. Je to však i další pojistka, že před dominem „záporného
úroku“ – a „sanací z vnitřních zdrojů“ – už nebude úniku.

Podobných podfuků se rojí ještě víc. Vynalézavost „banksters“ je
nebetyčná. Ten absurdistán drží už jen na kapačkách. Čím později
vypoví i ty, tím drsnější budou následky. Čína v řadě ohledů stagnuje,
její problémy se přelévají do celého světa. Jak hodnotit budoucnost
ambiciózní nastávající velmoci? Považujete za zajímavé její projekty,
kterými se snaží prosadit v zahraničí, například projekt Nové Hedvábné
stezky a některé další investice? Máme se bát čínských investorů, za
kterými mohou být skryty velmocenské snahy Číny?

Čína velmocí prostě je, ať se to komu líbí, nebo ne. Její poslední
století je impozantní. S projekty typu Nové Hedvábné stezky přichází to,
nač se dnešní Evropa jinak nezmůže. Skutečný rozvoj – a na obrovské
ploše. Garance spousty pracovních uplatnění – a to i pro diplomované
talenty. Most mezi ekonomickým potenciálem Asie a Evropy – a tím i šance
na rovnější vztah s „globálním Minotaurem“, jak Americe říká
Varufakis.

Té nabídce je ovšem třeba jít naproti. Čína nikoho na kolenou neprosí.
Bát se těch investic musí jen „tuneláři“, s nimiž nepočítá, a
Minotaurovi pacholci. Čínský prezident míří do Prahy. Fanklub Tibetu,
dokud tam řádil středověký totáč, chystá jarmareční randál. Takový
part – v cizím zájmu proti tomu našemu – který by „kavárna“ nevzala,
zřejmě ani neexistuje.

Jak bude Čína konkurovat Rusku a jeho Eurasijské unii? Chce investovat ve
Střední Asii...

Mezi Čínou a Ruskem jsou logicky na pořadu i otázky, v nichž sedí za
stolem proti sobě. Už třeba cena vzájemně nakupovaných komodit. Peking a
Moskva však mají hlavně zájmy, které je spojují. Nejde jen o verbální
deklarace. Ilustruje to i poslední epizoda. Situace na trhu energií nutí
rozšířit externí financování i Gazprom. Západní banky mají pokyn dělat
problémy. Gazpromu poskytla úvěr čínská banka. Největší, jaký kdy
čerpal. Na pět let a za podmínek, jež z tlaku druhé strany nevytřískají
sebemenší kapitál.

Číně i Rusku jde po krku politika „změny režimu“. Vedení obou zemí
zbavila všech iluzí. O to víc táhnou za jeden provaz. Hlavně ve všem, co
těm intrikám staví plot. Ekonomika obou zemí se v mnohém doplňuje. Tím
snáz se budují i „pozitivní synergie“.

A střední Asie? Nabízí jí snad investice, srovnatelné s čínskými, i
kdokoli jiný? Ne jen do zázemí vojenských základen, majících obklíčit
Rusko i Čínu? Ale skutečného růstu a diverzifikace jeho zdrojů?

Jaký je stav ruské ekonomiky? Jak se vypořádala se sankcemi a nízkými
cenami ropy a plynu? Ekonomické zbraně, provokující „Majdan“ na Rudém
náměstí, jsou klackem o dvou koncích. V případě „sankcí“ jimi
Amerika dusí i Evropu. Sama přitom s Moskvou vesele navyšuje obrat.
Manipulace s cenami ropy i plynu neškrtí jen arabské šejky. Škodí i
americké produkci. Donedávna jen té z břidlice, do níž napumpovaly mraky
peněz i banky a investiční fondy. Teď už však hlásí útlum i korporace,
těžící tradiční technologií. Takové „sadomaso“ mívá v Americe jen
krátký dech.

To „sado“ ruská ekonomika přirozeně cítí. Alarmistické tirády bych
však bral s rezervou. Nahoru vyletěly hlavně ceny luxusního zboží.
Většina Rusů je nekonzumovala ani dřív. Tím víc to ekonomická válka
prohrává politicky. Barometrem jsou ruské televizní kanály – a to i ty
privátní. Na vlasteneckou notu tam duje i většina těch, kdo se dřív „řediteli
zeměkoule“ klaněli až po pás.

V posledním čtvrtstoletí prošlo Rusko lekcí, kterou hned tak nezapomene. Na
to, aby nevábilo dravce, je příliš bohaté. Na to, aby je cizina skutečně
vytrhla, je zas příliš velké. Suverenitu mu zajistí jen masivní
reindustrializace. Jen ta sníží závislost na energetickém exportu – i
importu banálních artiklů. S tím si musí poradit samy i menší země. Tím
méně to kdokoli udělá za Rusy.

To téma má ovšem i rozměr, o němž se česky poníženě mlčí – na
rozdíl od znalejších mozků západně od Aše. Na to, co Washington zkouší
na Moskvu teď, vsadil už Reagan. Amerika byla na prahu velké krize už tehdy.
„Time-out“ jí darovali jen Gorbačov a spol. Tu kořist však už strávila.
Dneska je na tom ještě hůř. A Rusku už rauš „nového myšlení“
nehrozí. „Studenou válkou“ napodruhé riskuje sama Amerika.

Zatímco ekonomika roste, levicoví pozorovatelé kritizují fakt, že běžní
lidé, i v České republice, častokrát růst nepociťují. Tedy že reálné
mzdy a životní úroveň nerostou tak, jak by měly. Stejně tak pokračuje
trend častějšího uzavírání pracovních úvazků jiných než hlavní
pracovní poměr, což vede řadu lidí do příjmové nejistoty nebo rovnou
pracující chudoby. Jak jsme na tom v tomto směru v ČR, jak je na tom
západní Evropa? A co Spojené státy, kde řada lidí „funguje“ na
potravinových poukázkách?

Dnešní vteřina dějin je raritou hned trojmo – a to celého novověku.
Příjem – a přidanou hodnotu – mění stále víc v mimoběžky. Past „pracující
chudoby“ roste jako máloco. Vězí v ní i desítky procent obyvatel „zlaté
miliardy“. Bývá to i dřina na několik úvazků. V pobuřujícím přepychu
se topí i ti, co nic kloudného neumí. Pokud se práce rovnou neštítí,
padají z nich hlavně „ubrané hodnoty“. Tím užší je hrdlo „sociální
mobility“. Z bobánků, narozených „za vodou“, tam najdete i vnoučata. Z
těch, počatých na opačném pólu, poskočí skutečně výš jen stále
tenčí zlomek. Traktáty o „refeudalizaci“ už píší i profesorské
cvikry.

Alibi privátního zisku hlásá, že je odměnou za riziko. Na špici
vertikály kapitálu však neplatí už ani to. Tady se inkasuje lví díl
globálního výnosu – a rizika, ztráty i náklady „znárodňují“ hned
na vstupu. Jak na konto všech, koho živí jen vlastní ruce, tak podnikatelů,
riskujících střechu nad hlavou. A stále víc i veřejných financí. Tím
ovšem padá i to poslední, co z kreditu „konce dějin“ ještě zbylo.

Amerika, máte pravdu, to zahustila nadoraz. Lídr všech rentiérů – dneska
i kdykoli dřív – dluží víc, než celý okolní svět. A zároveň drží
na „potravinových známkách“ celou šestinu vlastní populace. Milionům
rodin zbyl na spaní jen karavan. Je to hodokvas sociálního darwinismu. V
petřínské bludiště mění i kritéria. Točí se hlavně kolem indexů, jak
se zhodnocuje kapitál. Podmínky těch, kdo ho zhodnocují, v nich hrají „marginální“
roli. O tom je celá alchymie věštící „růst“ i „recese“. Tak
hulvátský rozvod s tím, co má ekonomika v původním pojmu, láme i starší
rekordy.

Podle zjištění nevládní organizace Oxfam jedno procento nejbohatších
lidí světa v roce 2015 vlastnilo více majetku než zbylých 99 % populace
planety. 62 nejbohatších lidí světa disponuje stejným majetkem jako 3,5
miliardy dalších obyvatel země. Co tomu říkáte? Kde je příčina? Může
za těchto podmínek vůbec existovat volný trh rovné soutěže? Neškodí
toto svobodnému podnikání? Není například odstraňování obchodních
bariér jenom nahrávkou pro nadnárodní korporace, monopoly a oligopoly, aby
zničily konkurenci malých a středních podniků na národní úrovni? Lze to
vůbec nějak řešit? Jak lze konkurovat takové koncentraci kapitálu? Neměl
v tomto Marx pravdu?

Marxe už „porazily“ i postavičky nesahající mu ani po tkaničky. Víc
než co jiného „vyvracely“ právě vše, co napsal na téma koncentrace
kapitálu – a třídní polarizace. O tom, že „rovná soutěž“ je jen
nekalá reklama – a podstatou kapitalismu je monopol na existenční zdroje.
Akumulace kapitálu z cizí práce, který slabší konkurenci drtí – a sám
se tím víc šikuje do stále strmější vertikály. Zatímco většinu
ostatních krok za krokem „proletarizuje“ – bez ohledu na to, kam se
řadí sami.

Gážisté cirkusu, majícího tu pravdu zadupat do země, se chytili pojmu „proletář“
– a udělali z něj synonymum montérek. Sám Marx jím přitom mínil
každého, z koho kapitál tuneluje nadhodnotu. Všichni ti, kdo to buď neví,
nebo zatloukají, pak tím laciným podfukem i groteskně „triumfují“.
Například banálním „objevem“, že „modré límečky“ vytlačuje
technologický pokrok. Kdo už nemusel k ponku nebo lopatě, ale za
kancelářský stůl, vnímal to jako sociální vzestup. Dokud rostly s
produktivitou práce i příjmy, živila v něm ten dojem i vlastní životní
úroveň.

Kapitalismus na „druhý globální pokus“ však ruší i to. Mantinely,
omezující koncentraci kapitálu aspoň zčásti, boří jeden za druhým.
Příjmová a majetková nerovnost láme rekordy. Jedinému procentu toho
nepatřilo víc, než všem ostatním, ani v obskurních despociích. „Proletář“
má aspoň jistotu výplaty – a zákonné výpovědní lhůty. Statisícům
českých pracovních sil se upírá i to. Jak v montérkách, tak coby „kravaťáci“
mají šanci jen na „živnosťák“. „Svobodného podnikání“ v tom
není ani za mák.

Marxe „vyvrací“ jen notoričtí hlupáci. Erudovanější mozky z něj
pokoutně opisují. Paul Craig Roberts byl za Reagana druhým mužem fiskálu
– a šéfprojektantem „reaganomiky“. Zamlada napsal o Marxovi celou knihu.
Kapitál je náročné čtivo. Bez adekvátní erudice se zvládá jen těžko.
Marx ovšem magnetizuje i kratšími texty. Nově i studenty ekonomických
fakult v Americe. Tady je, zjistila nedávná studie, vůbec nejčtenějším
titulem Komunistický manifest. Až po něm následují Adam Smith, Ricardo,
Samuelson – natož Hayek či Milton Friedman. U nás jsme zatím „sto let za
opicemi“. Je to znát.

Podle statistického úřadu poklesla v letech 2007 až 2014 reálná kupní
síla americké domácnosti (respektive její medián) po započtení inflace o
čtyři tisíce dolarů... Opět. Nenahrává současný systém velkým
korporacím na úkor střední třídy?

Reálný příjem většiny amerických domácností je na úrovni počátku 70.
let. Roky tu díru doháněly na dluh. Ten je teď dohání i s úroky. „Střední
třída“, typická pro „tři zlaté dekády“ po válce, se ztrácí před
očima. Příčin je víc. Ta, od níž vede největší pupeční šňůra, se
však „zatlouká a zatlouká“. Velkokapitál si „střední třídu“
pěstoval jen po dobu, kdy byl vystaven systémové výzvě. „Katastrojka“
ho toho „nutného zla“ zbavila.

Teď si „pýcha moci“ – řečeno s Williamem Fulbrightem – vystačí i
bez širší sociální opory. Koho si dřív hýčkala, toho dnes drží v
šachu. Dluhovou pastí i jinými formami existenčního nátlaku. „Americký
sen“ hlásá pravý opak. Za tvrdou práci slibuje šanci mířit výš.
Lepší život pro každou novou generaci. Dnešní ročníky na startu jsou na
tom mnohdy hůř než vlastní rodiče. Tak absurdní zpátečka má své meze.

Signálů, že se k nim blíží, přibývá. Takže aspoň dva. Sanders je „demokratický
socialista“. Kampaň mu financují statisíce dárců. Po 30 dolarech v
průměru. Hillary prosazují „banksteři“, zbrojaři i válečnická
vrchnost a masová média. Přesto se Sandersem leckde prohrává. Krajně „nesystémovým“
kandidátem, byť úplně jiného typu, je i Trump.

Pokud jde o druhý z těch signálů, tuhnou z něj rysy. Americká policie se
vyzbrojuje jako na regulérní válku. Na nácvik pouličních bitev si už
pořídila i celé „umělé město“.

Není to tak, že střední třída nese na svých bedrech hlavní daňovou
zátěž – dotuje nadnárodní korporace i sociálně slabé či
nepřizpůsobivé?

Na téma, kdo koho dotuje, je i poslední kniha Josepha Stiglitze, laureáta
Nobelovy ceny za ekonomii a bývalého hlavního ekonoma Světové banky. Nebo
komentáře Roberta Reicha, za Clintona ministra práce – a třeba i letošní
první číslo Foreign Affairs, věnované sociální polarizaci. Také spousta
dalších zdrojů se shoduje, že větší díl svého příjmu než „Big
Business“, odvede na daních i dělník z automobilky či řadový personál
KFC.

„Střední třída“ dotuje korporace i tam, kde dřív nemusela. Například
strmě rostoucími náklady na vzdělání, bez něhož je lepší uplatnění
bez šance. Teď ale i statisíce jeho absolventů berou zavděk platy
recepčních, číšníků, portýrů či pokladních. Tím hůř pak splácejí
i půjčky, bez nichž by nedosáhli na diplom. Za situace, kdy jim je k ničemu.
Publicistika, absolutizující břemena „střední třídy“, ovšem i
cíleně mlží. Stále víc těch, koho do ní stále řadí, tam fakticky už
nespadá – nebo balancuje na samé hraně. Oč víc musí škudlit,
zadlužovat se a pak před těmi závazky kličkovat, tím nutkavěji lpí
mnohdy aspoň na pomyšlení, že jsou „přeci jenom něco víc“. Tím snáz
se jim vtlouká do hlav, že viníkem jejich martýria jsou ti „ještě níž“,
které „musí dotovat“. Něco na způsob české demagogie o „zneužívání
dávek“. I ta často zabírá víc právě u lidí, co nad propastí
sociálního vyloučení vrávorají sami. Spojit jedni i druzí síly, panstvu
by hořela koudel pod šimpánem. Tím víc se investuje do toho, aby to viděli
vzhůru nohama.

Jaké je ideální místo České republiky na ekonomické mapě světa a co by
mělo Česko změnit? Například Ilona Švihlíková doporučuje podporu
mikroekonomiky. Kde je tedy cesta? Co podporovat? Export do zemí BRICS?

Někteří investoři od nás dezertují už proto, že si sem přišli jen pro
lukulské „investiční pobídky“. Na jedno pracovní místo to někdy
dělalo i několik milionů. Investoři se ráčili nabalíkovat – a zvednout
kotvy. Poptávku po levné práci však snižuje hlavně technologický pokrok.
Řadu výrobních oborů to vrací do zemí, které je dosud vyvážely za
lacinou prací.

Nic proti podpoře „nejmenších českých podniků“, mají-li skutečně
perspektivní program – a není-li to jen habaďůra, maskující další „tunel“.
Nám ovšem chybí hlavně ekonomická strategie a koordinovaná politika. Tak,
aby precizovala reálné šance na konkrétních trzích – a těm šila na
míru výrobní a distribuční programy, odpovídající našim specifickým
možnostem. Hlavně obory a projekty, generující kvanta přidané hodnoty –
za niž se právě nám ovšem také platí. A nabízející důstojnou šanci i
kvalifikované práci. V zemích, před nimiž tu „mainstream“ leze po
břiše, to koordinuje stát. U nás se to má dodnes za „etatistickou“
svatokrádež. Řada inovací, často skutečně převratných, se tu přitom
rodí stále. Jak co do marketingu, tak finančního zázemí jsou však – až
na pár světlých výjimek – odkázány na zahraniční zdroje.

Doby, kdy jsme vyváželi investiční celky na klíč, jsou ty tam. „Kdo za
to může,“ je veřejným tajemstvím. Ztracený status nám vrátí jen
politika, jež se s tím dědictvím rozejde nadoraz. A místo sklapovaček „spojenecké
vděčnosti“ – i atavismů opačným směrem – prosadí racionální
ekonomický kalkul. Spousta vývozů západním směrem nás drží v krajně
subalterní pozici. Leckdy na samé hranici únosnosti. Na trzích, kde jí to
nehrozilo – a měla tam navrch i co do kvality a know-how – to doháněla
už „první republika“. A už před ní i český průmysl za monarchie.
BRICS je největším z podobných trhů dnes. Technologií i kvalitou nám už
v lecčem ukazuje záda. Tím víc to chce nohu do dveří tam, kde se tak
ještě nestalo.

Pro některé by rozpad EU byl katastrofou, pro některé požehnáním.
Dovedete si představit lepší Evropu bez EU? Jak by naše země dokázala
hospodářsky obstát bez EU? Stala by se „kořistí Ruska“, jak slyšíme v
podstatě pokaždé, když se o rozpadu EU mluví?

Jak že to říkával Palacký? Byli jsme před Rakouskem, budeme i po něm? S
EU je to podobně. Místo jalových vášní – o pohromě, či požehnání
– to chce rozum do hrsti, dokud je čas. Dnešní EU je docela jiná, než v
době našeho vstupu – natož ještě o pár let dřív. Že by se vše, v
čem očividně chřadne a degeneruje, obrátilo k lepšímu, postrádá
viditelný důvod. O tom, kam až její eroze dojde – a čím to skončí pro
nás – budou rozhodovat ti, kdo v ní hrají první housle. Nás postaví
před hotovou věc. Že to nebude o „solidaritě“, ale právu silnějšího,
neví jen beznadějný fanatik.

Je to křižovatka vyžadující státníky, a ne Hujery. Politiky, nadané
panoramatickou optikou. Schopností podnikat včas i praktické kroky.
Identifikovat priority národního zájmu. Získávat pro ně všechny dostupné
spojence. Být připraven na všechny varianty. Od zachování EU ve víceméně
dnešním tvaru – až po její výraznou redukci. Jak v teritoriálním, tak
věcném smyslu. Zdá se vám, že s tím někdo už aspoň začal? Dá se to
čekat od kariér, vyhnaných prášky „spojenecké věrnosti“?

Až bude ještě hůř, vynutí si to střídání stráží. Ty nové však
zdědí „snědený krám“. V zemi, kterou ty dosavadní degradovaly na cizí
kolonii, tentokrát v srdci Evropy – za pár nicotných postů i kont v
daňových rájích. Pak bude ovšem „košile bližší než kabát“ i tam,
kde mají od naší ekonomiky klíče. Poprava OKD vysílá zprávu, jíž
nerozumí jen trouba nebo poskok. Tím víc to chce pracovat na alternativách
už teď.

S tou „ruskou kořistí“ je to jako s čertem na zlobivé děti. Strašidlo
nesmí hlavně opustit tajuplnou tmu. Jinak je totiž jen pro smích. Co
konkrétně by se tu stalo „ruskou kořistí“? Jestliže skoro vše, co
vynáší zisk, už v cizích rukou je? Včetně karlovarských hotelů – i
řady jiných kapacit – které si ruské subjekty už koupily?

Z předchozí otázky zcela vydělme dohodu TTIP. Jakým způsobem se ve vás
osobně vyvíjí úvaha ve smyslu „podepsat, nepodepsat“? Jak nahlížíte
na současný stav procesu ratifikace TTIP?

V klepetech „omezené suverenity“ už jsme. TTIP má dorazit i její
vyzáblé torzo. Nastolit absolutní monarchii velkých prachů. A všemu, co
jí ještě stojí v cestě, vzít oporu ve vymahatelném právu. Nás to
postihne o to víc, že jsme jen kandrdas i v Evropě. Vláda do toho chomoutu
poleze sama a po čtyřech. Právo veta má však i parlament. Tím větší
musí pocítit tlak. Jako celek – i každý jednotlivý poslanec, ochotný
národní zájem prodat. Funguje to. Musí se chtít. Minimálně tak, jako
když hrozilo, že se v Brdech rozvalí jeden z dílů cizí „jaderné triády“
– a nás změní v cíl prvního protiúderu.

Jak vážně v současné době vypadá hrozba ještě většího zbídačení
třetího světa, zejména Afriky, v důsledku klimatických změn? Čili,
bouře, záplavy a zejména sucho. Geolog Václav Cílek často opakuje, že v
důsledku těchto procesů se můžeme „těšit“ na další migrační vlny
do Evropy. Má pravdu? Existuje nějaké řešení? Václav Cílek není z těch,
co malují čerty na zeď. „Třetí svět“ je drancován už třetí
století – a leckde i déle. Proměna v „banánové republiky“ – či
bonanzu zahraničních těžařů – mu vnutila ekonomickou strukturu,
demolující jeho přirozené zázemí. Plení miliardy životů i přírodu.
Plodí humanitární kalamity. Miliony migrantů vyhání už desítky let.
Třeba v arabských „naftokraciích“ tvoří větší díl pracovní síly,
než v západní Evropě i Americe dohromady.

Dosud to ovšem byla nabídka, jdoucí panské poptávce naproti. Z vlny,
valící se Evropou teď, však už trčí i hrot vzpoury. Pěsti na vrata
metropolí, co „globalizaci“ všeobecné hojnosti jen naslibovaly. A
nadělily ji jen hrstce kompradorů – kdežto ostatní masu drží pod prahem
důstojnosti. Především to je to nové, čím stěhování národů míchá
kartami, v nichž jde i o nás. Panstvo, mající to na svědomí, to chce „rozepsat“
i zemím a vrstvám, jež nikoho jaktěživ nedrancovaly.

Tu demagogii odrazí jen zpráva, mířící až k jádru věci. Řešením je
jen masivní reparace – na účet těch, komu z „třetího světa“
napadaly zlaté cihly. V podobě rozvojových investic, které mu vrátí práci
a elementární důstojnost – a zkrotí i ekologická rizika. Nic
polovičatějšího to stěhování už nezastaví. Právě to se však nerodí
ani v zárodku. Čím později na to dojde, tím víc bude mezitím na koni
fanatismus všeho druhu. Ve „třetím světě“ – i v samotné „pevnosti
Evropa“.

„Elity“ se k tomu nemají. Pouštět žilou umí jen nám. Právě o tom se
zdá být i barnumsky avizovaný „plán B“, který začaly kuchtit v Bruselu
minulé pondělí. „Muslimští bratři“ z Ankary se sice „zavázali“,
že začnou migranty, které nám expedovali, brát zpátky. Jen ale pod
podmínkou, že Evropa místo nich přijme jiné – „kus za kus“. Turecký
pašalík tak dostane další miliardy přesto, že spustil totalitní teror i
doma. V situaci, kdy si vraždou ruského pilota zadělal na sankce, které ho
vyjdou na desítky miliard. A pokleslá reputace Turecka sráží dolů i
příliv turistů z jiných zemí. „Plán B“ tak zatím vypadá spíš jako
„záchranný balíček“ Erdoganovi. Zvlášť vytrucuje-li si i bezvízový
režim s „Schengenem“. Lepší dárek si export chaosu a teroru do Evropy
přát snad ani nemůže.

Geneticky modifikované potraviny, téma diskusí o chudobě a kvalitě výživy.
Jste pro jejich další rozvíjení? Souhlasíte s tvrzeními, že nejen
geneticky modifikované, ale i jiné potraviny pochybné kvality začínají
být problémem výživy chudší části obyvatelstva zejména v USA? Páteří
amerického marketingu je „three-tiers concept“. Tedy prodej v zásadě
stejného produktu, nabízeného ve třech kvalitách – „good“, „better“
a „the best“. „Globalizace“ to změnila v univerzální praxi. Velice
markantně i v případě potravin. A to jak pro „třetí svět“, tak třeba
i Českou republiku – oproti „staré Evropě“. Hordy bruselských
byrokratů sepisují směrnice, jak nesmí vypadat kyselá okurka. Které jablko
je „podměrečné“, a vhodné tak už jen na mošt. Kam všude nelze napsat
„máslo“ nebo „rum“. Seznam té idiotské buzerace je samozřejmě
ještě mnohem delší. Zato zákaz prodávat to samé – ve stejném balení,
ale úplně jiné kvalitě – si nikdo sesmolit netroufne. U nás ta nižší
přitom stojí mnohdy víc, než ta vyšší hned za Rozvadovem.

Nejde jen o chuť. Internetem kolují i vážnější expertízy. Špičkoví
odborníci tu varují před fatálními zdravotními riziky. Naše kuchyně je
dnes, papírově vzato, zdravější než ještě docela nedávno. Počet
klientů onkologických klinik se však téměř zdvojnásobil. Za pouhých
deset let a v době, kdy se prý životní prostředí radikálně zlepšilo.
Kde se ta expanze rakoviny bere? Čím to, že napadá stále mladší ročníky?
A hlavně tlusté střevo i jiné orgány, kde hraje klíčovou roli právě to,
co jíme a pijeme? Je to jen nahodilá synchronie?

V Americe zarazí i jiná věc. Obezita – často tak obludná, jak ji Evropa
skoro nezná – je tu typická pro příjmově nejnižší vrstvy. Ještě v 80.
letech to byl okrajový jev. Už na prahu století však doslova zaplavil ulice.
Přemírou kalorií tu bude jen u pár procent. Potraviny, upravené geneticky
– či z chovů, přikrmovaných anaboliky - však konzumují hlavně tyto
vrstvy. Dá se kauzální vazba vyloučit i tu?

Atlas všech rizik, spojených s GMO a „urychlovači růstu tkání“, se
teprve rodí. Co chvíli přibude nový signál. Z posledního v pořadí mrazí.
Tvrdí totiž, že jsou to právě geneticky upravené potraviny, co lidské
organismy zbavuje i reprodukční schopnosti. Ten zdroj to spojuje i s tím, co
z jistých sejfů uniklo už před pár lety. Optimální počet světové
populace – stálo v té „studii“ – je v řádu 1–1,5 miliardy. A vše
nad tuto hranici je pro byznys už jen přítěží. Je to jen „konspirační“
folklór? Nebo něco víc?

Ve světle všeho, o čem jsme hovořili... Jaké ekonomické recepty nyní
potřebuje vyspělý svět? Novátorsky levicové typu nepodmíněný základní
příjem, zdanění neproduktivního kapitálu, zdanění vyšších příjmů,
,,fair trade“ uspořádání vztahů mezi chudými a bohatými zeměmi... Nebo
konzervativně pravicové, tedy vyšší odpovědnost jedince, odbourávání
sociálního státu, snižování daní, liberalizace trhu práce? Nebo „národní
kapitalismus“ typu Ruska a Číny, kde stát je v určitých oblastech velmi
silný, kontroluje strategická a síťová odvětví, na druhé straně jsou
tam nízké daně, snaha odbourávat byrokratickou zátěž...

Pravice, schovaná za liberální frázi, je u cíle. Překročit vlastní stín
už nemá kam. Ztuhla ve sfingu asociálního inženýrství. Těm „za vodou“
to lahodí. Opačný pól už jen dráždí. Toho se zastane víc i Orbán a
Marine Le Penová. Dělat z nich fašisty je nesmysl. Z těch, kdo jim funí do
zátylku, však už mnohdy ne.

„Reformní“ levice vzdala i reformy, které by kapitalismus polidštily
aspoň zčásti. Teď už se pere jen o koryta, která ho odlidšťují. Svět
změní k lepšímu jen síly nalevo od ní. Jen jim tak zůstal i terén, kde
se dřív utkávala soc.dem. s liberálním reformismem. Levici, která není na
prodej, to nabízí nevídanou šanci. Rubem je zákeřná past. Tkví v tom,
nakolik „reformovatelný“ je vůbec ještě svět, sevřený krunýřem
dnešní ekonomické a politické moci.

Restituce všeho, oč „sociální stát“ už přišel – a naopak jeho
další expanze – je imperativem lidských práv, visících na dnešním
oltáři hned nahoře. Je to však i jeden z klíčových směrů, jak děsivé
disproporce dnešní ekonomiky aspoň zmírnit. Jenže už její dnešní provoz
– a tím i financování sociálních položek – se zvládá jen za cenu
dalšího zadlužování. Gordický uzel rozetne jen zásadní redistribuce
příjmů. Ta je však tím posledním, nač „elity“ přistoupí po dobrém.
Skutečnou změnu přinese až demokratizace vlastnické struktury. Základy se
jí přitom dají klást už dnes. Například expanzí veřejného sektoru
všude tam, kde ten privátní očividně selhává – anebo si z veřejného
dělá dojnou krávu.

Pokud jde o jiné reformní inciativy už dnes, osobně považuji za klíčové
ty, jejichž cílem je redukovat parazitní rentu – i prostor, v němž si
finanční „kasina“ smí hrát s „penězi jiných lidí“. Nejenom cestou
„sektorového“ zdanění, ale i přímých mantinelů. Jen to vytvoří
zdroje i na „základní nepodmíněný příjem“, zkracování pracovní
doby i další humanizující kroky na opačném pólu. Razit ty požadavky,
aniž se udeří na jejich skrytý rezervoár, znamená koledovat si o stigma,
že je to levice, kdo chce veřejnou kasu zadlužit ještě víc. A přihrávat
falešné alibi „elitám“, které nás do dluhové pasti ženou i nad
ohlodaným torzem „sociálního státu“.

Nepančovaná levice musí být oázou naděje. Na ale za cenu, že sama živí
iluze. A dělá tak, jakkoli bona fide, užitečného idiota. To není pozvánka
do čekárny, jak to dopadne. Ale kostra manuálu, jak na to. To, s čím levice
přichází, nesmí znít jako dobromyslná suplika, jíž chybí vlastně jen
pár poslaneckých hlasů – takže to možná napraví už příští volby. V
poloze parlamentních tisků osloví jen hrstku. Chce to panorama reálných
zájmů – a jejich demarkačních čar. Legitimních nároků – a žáby na
prameni. Teprve pak se legitimní požadavky stanou silou, opřenou o vůli
angažované většiny. Až jí dají i politický tvar.

Jen tak má znovu šanci i to, co se už zdávalo banalitou. Dnešní
produkční potenciál by uměl jak „nepodmíněný základní příjem“,
tak kratší pracovní dobu i řadu jiných civilizačních skoků. Škrtí ho
bludný kruh, v němž střečkuje akumulace kapitálu. I mnohem skromnější
cíle jsou tak reálné až za jeho horizontem. Až to rozcestí nastane,
začínat od nuly by bylo pozdě. Návrhy, atakující už dnešní poměry,
musí mít i strategický rozměr. Právě tím jsou levice a „levice“ k
rozeznání. Už na první pohled.
