Ohromující zážitky Milana Syručka s Fidelem Castrem: Zběsilá jízda
džípem. Podpis místo víza. Rozmísťování sovětských raket. Vůdcem
strany bez legitimace...

Spisovatel, dlouholetý novinář a zahraniční zpravodaj Mladé fronty Milan
Syruček sepsal pro ParlamentníListy.cz své osobní vzpomínky na dnes
zesnulého kubánského vůdce Fidela Castra.

Vzpomínka na Castra: Doutníky a rakety

Cestovní pas s podpisem Fidela Castra bohužel už nemám. Sebraly mi ho
orgány ministerstva vnitra, když jsem žádal o nový pas a zřejmě už je
dávno skartován. Přesto vzpomínka na to, jak jsem podpis získal, zůstane
navždy v mé paměti.

Pracoval jsem jako vedoucí zahraničního oddělení Mladé fronty, když mi z
osobního oddělení přidělili novou sekretářku, pohlednou blondýnku, i v
práci šikovnou, takže jsem neměl proti ní žádné námitky.

Asi měsíc po jejím nástupu se u mne v kanceláři objevil mladý pohledný
muž menší postavy, tak mého věku, hovořící plynně španělsky. Brzy
jsem pochopil, že vlastně nepřišel za mnou, ale za mou sekretářkou. U mne
se zastavil jen proto, aby mě požádal uvolnit sekretářku z práce tak na
dva dny, ale s podmínkou, abych to nikde nehlásil. Třeba se jí udělalo
nevolno, poradil mi, abych odpovídal, kdyby ji někdo sháněl. Jako pozornost
mi za to věnoval krabici kubánských doutníků. Těch nejlepších, jež se
rolovaly na stehnech kubánských dělnic a byly určeny pro nejvyšší místa.
Alespoň tak je oceňovali moji přátelé, protože sám jsem doutníky
nekouřil.

Návštěvy a „náhlá nevolnost“ sekretářky za kubánské doutníky se
párkrát opakovaly, než jsem nakonec dostal pozvání, abych sekretářku
doprovázel při její cestě na Kubu. Na havanském letišti se naše letadlo
zastavilo na kraji přistávací plochy, ani nedorolovalo k odbavovací hale,
protože nás tam čekal džíp s naším známým a s vousatým řidičem.

V něm jsem okamžitě poznal Fidela Castra. Nebylo to tak obtížné,
doprovázela nás v jiném džípu jeho ochranka. Řidič s autem zamířil na
Ostrov borovic (Isla de Pinos, během světového festivalu mládeže a
studenstva přejmenovaný na Ostrov mládeže). Řídil bravurně a s
největším potěšením se snažil svým ochráncům ujet, oba si až s
dětskou radostí užívali, aby se před svou návštěvou předvedli.

Mne brali na milost jako nutný přívěšek, který po čase, když je jízda
omrzela, odložili. Při jízdě nás častovali historkami o svém pobytu na
ostrově, když zde byli uvězněni po prvním nezdařeném pokusu o převrat.
Tam také kuli plány, jak se znovu vrátit, svrhnout Batistu a zavést ve své
vlasti místo diktatury režim, který by spíše připomínal francouzský,
než vazalský stát s rájem pro americké turisty.

Jako student patřil sice k těm levicově smýšlejícím, ale do čela nově
přejmenované a fakticky nově ustavené strany se prý dostal dokonce jistým
nedopatřením: až po jeho zvolení se zjistilo, že nemá stranickou
legitimaci a tak mu ji vystavili dodatečně s číslem jedna.

Jinou otázkou je, jak se dál vyvíjely jeho názory a jeho činnost. V této
kratičké vzpomínce líčím jen to, jak nám popisoval to období, kdy po
jejich vítězném tažení do Havany Spojené státy uvalily na Kubu totální
blokádu. Země, která byla zvyklá jen hýčkat turisty, vyrábět doutníky a
pěstovat cukrovou třtinu, se najednou ocitla v kritické situaci. A když
Moskva přišla s nabídkou, že cukr odkoupí, dokonce i ty doutníky, a za to
na Kubu pošle vše, co budou potřebovat (to ještě netušil, že to budou i
rakety), ve vztahu k tomuto ostrovu plně zastoupila Američany. Nejen zbožím,
ale i politickým diktátem.

Právě ty sovětské rakety na Kubě mě přivedly ještě k jiné vzpomínce.
Někdy v devadesátém roce jsem se v Praze setkal a posléze k rozhovoru odvezl
do svého bytu Sergeje Chruščova a Sergo Mikojana. Se Sergejem jsem se znal
už dříve, když jsem byl v Komsomolské pravdě na stáži a šéfredaktorem
byl Alexej Adžubej, zeť tehdejšího generálního tajemníka ÚV KSSS. Tak
jsem se seznámil nejen s jeho ženou Radkou, ale i s jejím bratrem Sergejem.

Při kávě u mne v bytě jsme se mimo jiné bavili právě o sovětských
raketách na Kubě a krizi, kterou vyvolaly. Tak ostrou, že při ní visel
světový mír na vlásku, možná na jednom z nejtenčích v období studené
války. Nechci opakovat známé skutečnosti, ale to, co mi z jejich zákulisí
prozradili oba Sergejové. Vždyť syn generálního tajemníka byl tehdy
raketovým odborníkem, pracoval na konstrukci jaderných raket pro ponorky a
jeho přítel, také Sergej a syn dalšího z nejvlivnějších sovětských
politiků Anastaze Mikojana, byl právě v květnu 1962 ve svých sedmadvaceti
letech jmenován velvyslancem v Havaně. Jeho otec byl v té době Chruščovem
pověřen, aby jménem SSSR jednal s Fidelem Castrem jak o rozmístění
sovětských raket na Kubě, tak poté, když Chruščov na základě dohody s
Johnem Kennedym nařídil rakety stáhnout, aniž by o tom předem Castra
informoval a ten na protest proti tomu přerušil veškeré své styky se
Sověty. Aby se s nimi nemusel vůbec setkat, utekl z Havany do pohoří Sierra
Maestra, kde kdysi působil jako partyzán. A tam ho oba Mikojanové tehdy
hledali, aby se s ním jménem Moskvy usmířili a vysvětlili všechny
okolnosti Chruščovova tehdejšího rozhodnutí.

Z jejich úst jsem si tehdy poprvé vyslechl i onu historku, dnes již poměrně
známou, o snad nejkritičtějším okamžiku celé krize: v době americké
námořní blokády se jedna ze sovětských ponorek dostala pod americkou
vojenskou flotilu. Sonory ji okamžitě zjistily a z bitevních plavidel
Američané na ponorku spouštěli výstražné miny, aby ji donutili se
vynořit. Tehdy ještě neexistovalo přímé spojení s Moskvou. Proto pro
sovětská válečná plavidla platil princip, že na lodi tři muži, každý s
právem veta, mohou rozhodnout, ocitne-li se jejich plavidlo v nebezpečí, jak
budou na danou situaci reagovat. Na ponorce měli toto právo kapitán, jeho
zástupce a tzv.politruk, tedy zástupce kapitána pro věci politické.

Když se ponorka začala otřásat pod výbuchy výstražných min, řešili
otázku, zda se bránit torpédy, z nichž jedno mělo i jadernou hlavici, nebo
poslechnout a vynořit se. Kapitán a politruk byli pro útok, třetí muž to
však vetoval. Ponorka se vynořila a na hladině se pak signalizací s
Američany domluvili a ti je nechali na hladině odplout. Dovedeme si však
představit, co by asi nastalo, kdyby torpéda a zvláště to jaderné,
zasáhla některou z lodí americké flotily?

Jen dodám, že Mikojanové skutečně nakonec Fidela Castra našli, ale
zřejmě si s ním hned doutník nezapálili. Nakonec se však opět poslušně
zařadil do šiku a dělal to, co měl. A někdy, co ani nemusel.

Abych nezapomněl, ten podpis do pasu mi dal poté, když jsem si uvědomil, že
jsme přece neprošli pohraniční kontrolou – a jak se budu vracet bez
příslušného razítka? Tak mi Fidel Castro svým podpisem udělil vízum.
Jaká škoda, že už je skartované...

Autorem textu je Milan Syruček.
