Tereza Spencerová: Ani petrodolar nepotrvá věčně. USA vznesly šokující
dotaz na Ukrajinu... A s „aférou“ Trumpa je to jinak

OKNO DO SVĚTA TEREZY SPENCEROVÉ „Ruská“ kauza v USA? Obvinění Manaforta
se netýká Ruska, ale Ukrajiny za Janukovyče. A odtamtud brali peníze i
manželé Clintonovi, upozorňuje editorka Literárních novin a analytička
Tereza Spencerová na nejednoznačnost vývoje kolem vyšetřování v Americe.
Sděluje též, že zvláštní americký zmocněnec pro Ukrajinu se zeptal, zda
je Porošenko vlastně ještě prezidentem, což značí, že prezidentský čas
ukrajinského oligarchy se krátí. Spencerová se věnuje též návštěvě
Vladimira Putina v Íránu, kde může dojít k dalšímu upevnění pozic Ruska
na Blízkém východě.

Minulý týden jste předpokládala, že z vyšetřování „ruské stopy“ v
amerických prezidentských volbách toho moc nebude. Zvláštní vyšetřovatel
Mueller od té doby „máknul“ a obvinil jednak někdejšího šéfa kampaně
Manaforta, tak dalšího pracovníka kampaně Donalda J. Trumpa, který byl
však poměrně nízko postavený. Vyšetřování nyní stojí na tom, zda tito
dva „zazpívají“. Měníte po týdnu názor na celou věc?

Pokud to minule vyznělo tak, že se něco zásadního změní z týdne na
týden, tak se omlouvám, nemyslela jsem to tak. Většina politických procesů
má svou dynamiku a setrvačnost, které v časech, kdy máme skoro vše k
dosažení „na jeden klik“, bývají k uzoufání zdlouhavé a nudné. Ale
tak to prostě je. Čili na svém názoru, že budou padat hlavy, nic neměním,
jen jsem minulý týden svým vyjádřením nemyslela, že budou padat
okamžitě a že se jich hned několik stovek bude bezprizorně povalovat někde
kolem Capitol Hill…

A teď vážně. Zvláštní vyšetřovatel celé „ruské stopy“ a
současně i Obamův šéf FBI Robert Mueller si předvolává první dva „Trumpovy
muže“ a má pro ně připravenou obžalobu snad v tuctu bodů, ale… Právě
Mueller musel z titulu šéfa FBI vědět o všech nezákonnostech/zločinech
Hillary a Billa a jejich fondu a jako takový je musel/chtěl z politických
důvodů krýt, a tak jeho samotného tipuju na jednoho z prvních, kdo časem
padne. Tím spíš, že nový – po neúspěšných volbách nový –
Národní výbor Demokratické strany dal od všeho, co kdy Hillary napáchala
nebo si zaplatila, ruce pryč, jako že oni jsou teď ti muzikanti. Jistě,
říkám, že „padne“, ale „v teplácích“ ho fakt nevidím. Na to se
má (nejen) americký establishment napříč politickým spektrem až moc rád
– kdyby šel do vězení jeden z nich, mohl by vyvolat dominový efekt… A co
bychom si bez těch amerických nositelů „pochodní demokracie“ asi tak
počali, kdyby byli všichni po zásluze v base, že?

A třeba kauza Paula Manaforta není ani tak o Rusku, jako o Ukrajině, neboť
zmíněný býval čímsi jako poradcem svrženého prezidenta Janukovyče. U
nás Janukovyče nálepkujeme jako proruského, ale vlastně jen proto, že
odmítl první nástřel dohody s EU a chtěl pro Ukrajinu vyjednat lepší
podmínky. Byl za to svržen Majdanem, tedy „demokratickým vzepětím
ukrajinského národa“ (nebo tak nějak) a proklet. Za Porošenka pak už
Ukrajina před EU klekla, nyní je plně v kolenou a kotnících a všichni jsou
spokojeni, neb tak, a ne jinak to mělo být. A Manafort přitom nyní může
osvětlit i milionové „vklady“ do Clintonovic fondu, které pocházely z
Ukrajiny. Dostupné údaje tvrdí, že ukrajinští oligarchové přispívali
Clintonovým dokonce víc než Saúdové se svými petrodolary. A jistě za to
něco i dostávali. Bude zajímavé sledovat, co z toho nakonec vyleze.
Nicméně, v prvním týdnu skandálu kolem Hillary a ruského uplaceného
vstupu do amerického uranového průmyslu například CNN celé kauze věnovala
pouhé čtyři minuty zpravodajství, takže se mediálně zdá, že na této
frontě je klid a všechno je v pořádku. Znáte to: Co není v televizi,
neexistuje.

Mezitím si ale obě strany – Trump údajně uplacený Ruskem a Hillary
údajně uplacená Ruskem, z čehož mimochodem vyplývá, že celá ta
supermocná Amerika je uplacená Ruskem a zobe mu z ruky (Chudák Janda!) –
brousí nože na to, jak si to spolu rozdají. Anebo taky ne. Možná přijde
vlna alibistické a pokrytecké přetvářky, že vlastně nikdo všechny ty
své zlé sliny a obvinění nemyslel vážně... „a necháme to raději být“.
Tedy, nechají to být ve stavu, kdy mají být hlavní americké politické
síly zaplacené Ruskem? Bude to vcelku sranda, troufnu si předpovědět.

A každý, kdo u nás bude dál trvat na tom, že naše „transatlantické
vazby jsou životně důležité“ třebas pro „udržení demokracie,
západních hodnot“…

Vladimir Putin je v Teheránu, kam jistě nejel jen na výlet. Je zde Sýrie, je
zde otázka ropy či zbrojních kontraktů, je zde společná nechuť vůči USA.
Jaké další nepříjemnosti pro Američany by mohli Rusové společně s
Íránem upéct? A jak špatné jsou tradičně špatné vztahy mezi Íránem a
Saúdy, s nimiž Rusové také jednají?

Nemá smysl předbíhat, uvidíme, jak rozhovory – Putin je v Teheránu už
potřetí – ve finále dopadnou. Osobně bych ale žádné větší „diskrepance“
nečekala, protože obě strany si jasně uvědomují pozitiva jejich aliance.
Spolu s dalšími státy – namátkou Sýrií, Tureckem, Libanonem, Jordánskem,
nejspíš i Egyptem – mají nakročeno k utvoření mocenské osy, která
překreslí tradiční politické mapy Blízkého východu, a tak nemají
zapotřebí si navzájem házet klacky pod nohy. Přitom ale samozřejmě
existují i body, v nichž si až tak moc nerozumějí – například otázka
budoucího postavení iráckých i syrských Kurdů nebo třeba izraelské
požadavky získat od Ruska nějaké záruky, že Írán nebude židovský stát
přímo ohrožovat, i kdyby to někdy náhodou vůbec chtěl.

Mnohé z těchto problémů jsou přitom otázkou výkladu slov – co Rusové
myslí tím, když pro syrské Kurdy navrhují „federalizaci“? Jaké
podmínky jsou v tomto návrhu, který by syrské Kurdy jednou provždy vyvedl z
americké mocenské orbity, přijatelné pro Írán, Turecko a samozřejmě
Sýrii? Dokud nevíme, co si Sýrie, Írán nebo Turecko představují pod
pojmem „přijatelná vysoká míra autonomie“, budeme jen tápat.

Další problém je politický – izraelský premiér Benjamin Netanjahu někdy
už v roce 1993 poprvé zahrozil, že Írán „do tří let“ vyvine jadernou
zbraň, s níž židovský stát okamžitě zničí. Od té doby svou „tříletou“
hrozbu pravidelně opakuje, až se z toho stává kafemlejnek. Nově se ale i v
důsledku nerealistické izraelské politiky (a stejně nerealistické americké
politiky, kterou Izrael adekvátně „řídí“) íránské nebo šíitské
jednotky zjevily – sice bez jaderných zbraní – ale za to hned u Izraelem
anektovaných syrských Golanských výšin. Nikdo nemá zájem na válce mezi
Izraelem a Íránem, a dokonce ani Izrael – místo sebe do ní posledních
dvacet let marně tlačí Ameriku. A tak se přijatelná stabilita nějak
dojednat zcela určitě může. Uvidíme. Politických témat je hodně. A k
tomu jsou samozřejmě i ta obchodní. Írán s Ruskem například spolupracuje
na dopravě íránského zemního plynu do Evropy (což nám nevadí, protože
se přece potřebujeme zbavit závislosti na ruských energiích); mluví se o
tom, že Rusové postaví „trouby“, které íránské energie dopraví do
Indie…

Zkrátka, uvidíme, co všechno se stane. Nové americké sankce komplikují
mezibankovní platby mezi Ruskem a Íránem, ale Teherán beztak navrhuje, aby
si mezi sebou platili v národních měnách. A Putin na nedávném Valdajském
klubu zněl hodně rezignovaně. Oproti předchozím letům Západu už
nenavrhoval žádnou spolupráci a „návrat k normálu“, jako by mezi
řádky říkal: „Dělejte si, co chcete, už jste nám ukradení, a taky si
budeme dělat, co chceme“… Na něčem takovém se s Teheránem snadno shodne.

Doufám, že to na Západě někdo zaznamenal. Jistě, hned vzápětí v Moskvě
přistál německý prezident se svou suitou…

Mimochodem, když jsme zmínili ty Saúdy... Výhrůžka, že by mohli přestat
obchodovat ropu v dolarech, byla dle vás jen rétorická figura, nebo by se to
skutečně mohlo stát a mít reálný dopad?

Aktuálně to vypadá, že pokud budou chtít Saúdové prodávat ropu do Číny,
budou muset už zakrátko vzít za vděk „jüany krytými zlatem“ a na
dolary zapomenout. Znovu říkám, uvidíme, co bude, ale nepopiratelnou pravdou
je, že nic netrvá věčně. Ani petrodolar.

Američané i nadále otálejí s dodávkou smrtících tzv. letálních zbraní
Ukrajině. Cynik by možná mohl říct, že DJT má tolik problémů s
vyšetřováním, vlastními odbojnými republikány, Sýrií a občas i s KLDR,
že mu na kočkování Ukrajiny a Ruska nezbývá čas. Čím si vysvětlit
americkou relativní pasivitu vůči Ukrajině? A je na Donbasu klid jen proto,
že už je prostě zima?

Nejsem sice expertka na zbraně, ale jejich dělení na tzv. smrtící a
nesmrtící mi připadá divné, protože mám silné podezření, že zabít se
dá jakoukoli zbraní. Uznávám ale, že věta „Dodáme vám nesmrtící
zbraně“ zní mnohem lépe – takřka až osvíceně – než obsahově
stejné: „Vyzbrojíme vás po zuby.“

Nevím přesně, proč USA s těmito dodávkami dál váhají, ale odpověď se
bude nejspíš skrývat v samotné vnitropolitické situaci na Ukrajině.
Trumpův zvláštní emisar Kurt Volker se prý minulý týden v Kyjevě ze
všeho nejvíc zajímal o to, jestli je Porošenko ještě pořád prezidentem,
potažmo jestli v zemi ještě vůbec něco ovlivňuje a kontroluje. Netuším,
k jakému závěru dospěl, ale ukrajinská média otevřeně píší o tom, že
Porošenkova „trvanlivost“ už vypršela a jeho „životní cyklus“ se
přiblížil ke konci.

Zajímavá je i otázka ohledně „klidu“ na Donbasu. Ukrajinský hlavní
vojenský prokurátor Matios spolu s ministrem obrany Poltorakem v týdnu
prolomili tabu a oznámili, že ukrajinská armáda mimo bojové zóny od roku
2014 přišla o 2150 vojáků v důsledku „nebojových“ činností, zatímco
přímo „na frontě“ a stejně nebojově o dalších 3700 vojáků. Celkem
prý nebojová činnost – neopatrné zacházení se zbraněmi, alkoholismus,
rvačky, nemoci a špatný zdravotní stav, rozbroje mezi ukrajinskými a
ruskojazyčnými vojáky a tak podobně – připravila ukrajinskou armádu o 10
tisíc mužů. A v samotných bojích proti donbaským rebelům za tu samou dobu
padlo „jen“ něco přes tři tisíce ukrajinských vojáků a
příslušníků Národní gardy. K tomu prý mezi demobilizovanými
účastníky bojů na Donbasu jich asi 360 tisíc trpí posttraumatickými
syndromy, čímž jsou prý vesměs myšleny důsledky těžkého alkoholismu…
To jsou neuvěřitelná čísla a neuvěřitelná fakta, tedy pokud si furt
někdo hraje na to, že je Ukrajina „poslední výspou demokracie“ tváří
v tvář „divošskému Rusku“. Vlastně není ani jasné, odkud „kyjevští“
skoro každý den berou informace o bojových činnostech, když je jejich
armáda – unuděná a uzoufaná marným čekáním na ruskou agresi – v
totálním rozkladu a deliriu tremens.

Takže cynicky k otázce: Proč Američané váhají s dodávkami zbraní? Na
jedné straně vidí další politickou černou díru, u níž se neví, kde
končí a co je za ní, a na straně druhé je tu reálná hrozba, že se
ukrajinská armáda s dalšími tunami zbraní ve finále jen o to rychleji sama
zlikviduje. Silovou iniciativu by totiž pak plně převzaly různé
dobrovolnické oddíly, ať už mají v hlavách Banderu, nebo jen ekonomický
zisk v tradicích loupeživých rytířů… Jupí! Sláva všem našim „demokratickým
revolucím“ na Ukrajině!

Vláda Španělska převzala přímou kontrolu nad Katalánskem, odvolala
místní vládu a premiér Puigdemont utekl do Bruselu, kde ovšem nebude
žádat o azyl. Nutno dodat, že v Barceloně se demonstrovalo za setrvání ve
Španělsku. Kde se tedy ocitla celá ta „katalánská věc“? A do jaké
míry přehánějí ti naši spoluobčané, když srovnávají Katalánsko s
Kosovem?

Upřímně, v téhle kauze se začínám pomaličku ztrácet a netuším třeba,
co přesně katalánské vedení hledá v Belgii nebo na jakém právním či
jiném základě tam vlastně je, a tak řeknu snad jen to, že pro další
vývoj bude nejdůležitější, kolik Katalánců zvolí v současné situaci
„občanskou neposlušnost“. Je očividné, že skoro polovina z nich
nezávislost odmítala, nyní je ale „míč na druhé straně“. Pokud bude
pár milionů lidí důsledně a dejme tomu ještě rok dva odmítat účastnit
se „hry na španělský stát“, Madrid prohraje. Má možná vojenskou a
policejní kapacitu, aby vše „srovnal“, ale jak už dějiny mnohokrát
prokázaly, myšlenka se silou zadupat nedá. A už jen samotný fakt, že
Belgie přijala lídry katalánského separatismu, naznačuje, že pro Evropu
tahle kauza ani zdaleka nekončí. Belgie je sama rozpolcená a Katalánci jsou
tam kvůli sympatiím, nebo benevolenci... Aby je Madrid neumlátil zaživa? Nic
nekončí. Už je mi to trapné opakovat, ale uvidíme, jak bude Evropa vypadat
za takových deset let.

Rusové tvrdí, že Daeš bude zcela eliminován do konce roku. Je to příliš
odvážné tvrzení? Není to spíše přání otcem odhadu? A jinak, když je v
Rakka dobojováno, jaký je finální účet devastace tohoto někdejšího
hlavního města Daeše? Je to lepší než v Aleppu?

OSN na konci léta tvrdila, že Daeš v Sýrii skončí do konce října, takže
nový ruský odhad vypadá ještě vcelku konzervativně. Problém je spíš v
tom, co si kdo pod pojmem „konec Daeše“ představuje. Jistě, ona
teroristická organizace přichází o své poslední městské bašty. Ale co
dál? Přesouvají se do pouštních oblastí a třeba jen v Damašku za
poslední měsíc spáchali každý týden jeden teroristický útok a
povraždili na pět desítek lidí.

Američany podporovaní Kurdové nechali vyjít Daeš z Rakká, aby město snáz
obsadili, což ve finále znamená, že se tisíce teroristů jen přesunou do
jiných oblastí k dalšímu boji. A samozřejmě platí, že někteří z nich
už toho budou mít „plné kecky“ a zamíří domů do Evropy. A nastává
další problém: včera britský The Independent například zaujatě
vysvětloval, že si i tito lidé, kteří páchali ve jménu fanatického
výkladu islámu ta nejhorší myslitelná zvěrstva, zaslouží spravedlivé
zacházení, protože jinak bychom se prý dostali na jejich úroveň… Jedny
švédské noviny nedávno psaly o třech navrátilcích Daeše, kteří si na
úřadech stěžovali, že je nikdo nechce zaměstnat, protože jsou
hrdlořezové, a tak jim švédské úřady povolily změnu jména. No, nevím.
Znamená to, že jsou v Evropě síly, které chtějí přijmout teroristické
hrdlořezy jako „občany“?

Osobně jsem proti trestu smrti, ale v případě Daeše tak nějak doufám, že
Rusové, Syřané, Íránci a jejich spojenci – na rozdíl od Západu, který
na Daeš dál svým způsobem sází – pozabíjejí přímo na bojištích co
nejvíc z nich. Tohle už není o nějakém malém zlodějíčkovi, jehož
krádež autorádia se dá omluvit těžkým sociálním zázemím a neláskou v
dětství. Bavíme se tu o lidech, kteří masakrují ve jménu masakrování. O
fanaticích. O skutečných teroristech.

A jestli se dá Rakká srovnat s Aleppem? Nedá. Američané Rakká
rozbombardovali z 80 procent na padrť, aby syrskému státu z tohoto
důležitého města na východě země nenechali do budoucna vůbec nic.
Killroy was here! V Aleppu se bojovalo jen o několik čtvrtí a v 90 procentech
pětimilionového města šel – a jde – život dál. Jsem fakt ráda, že
jsem se před rokem na osvobození Aleppa jela osobně podívat. Byla jsem tam.
Nikdo mi už nic nenamluví.

Co bychom měli v příštích dnech sledovat?

Děje se toho tolik, že si každý své téma určitě najde…
