Platy všech zdravotníků jsou mizerné. Je naprosto chybné, že neexistuje
vůbec žádná spoluúčast. Hovořili jsme s primářkou

ROZHOVOR „Je naprosto chybné, že neexistuje vůbec žádná spoluúčast na
zdravotní péči, která by alespoň základním způsobem ovlivňovala
zodpovědnost lidí za své vlastní zdraví. U nás jsou za zdraví lidí
zodpovědní jen lékaři a zdravotnický personál. Lidé nevědí a
nezajímají se, jak systém placení zdravotní péče funguje. Nemusejí se o
to zajímat, nemají žádnou spoluzodpovědnost, nikdo a nic je k tomu nenutí,“
říká primářka a naše přední foniatrička Jitka Vydrová.

Patříte k nejuznávanějším lékařům ve svém oboru. Jaký máte názor na
rady, které si pacienti předávají na internetu? Lze vůbec takhle na dálku
léčit bez podrobnějšího vyšetření?

Já chápu, že se pacienti chtějí něco o svém zdraví dozvědět a internet
je dnes nejjednodušší zdroj všech informací. Jenže upřímně řečeno,
informace z internetu nikdy není úplná a ne každý věc pochopí správně.
Vlastně vím jistě, že většina lidí nepochopí věc správně, chybějí
souvislosti. Buď se zbytečně vystraší, nebo naopak věc bagatelizují. Na
internetu se často realizují různí vyznavači neracionálních teorií. Je
třeba mít na paměti, že řada informací je neúplná, neautorizovaná či
anonymní. Na internet může kdokoliv napsat cokoliv. Někdy máme všichni
pocit jakési institucionalizace internetových zpráv a úplně nám
nedochází, že to je zcela volné médium, na které se nelze spoléhat. To,
že si někteří lidé chtějí na dálku přes e-mail s lékařem dopisovat,
považuji za únavné, nesmyslné a nesprávné. Nechci to dělat. Chci pacienta
vidět, promluvit s ním, kvalitně ho vyšetřit a léčit. Na dálku to
opravdu dělat nelze.

Již řadu let se věnujete diagnostice a terapii poruch profesionálního a
uměleckého hlasu a léčby onemocnění, která s hlasem souvisejí. Jak
velkou část vašich pacientů tvoří profesionální umělci, kteří se
svým hlasem živí?

Asi polovina pacientů Hlasového centra Praha jsou hlasoví profesionálové a
umělci. Druhá polovina jsou „normální“ lidé, kteří mají hlasové i
jiné potíže. Mne osobně baví celý náš obor, ušní–nosní–krční, a
ráda léčím všechna onemocnění, i jiná než hlasová.

Nedávno jste vydala také knihu s názvem Hlasová terapie. Pro koho je kniha
určena?

Kniha je určena lékařům, hlasovým a pěveckým pedagogům, ale i laikům,
kteří se chtějí dozvědět něco nového o tvoření hlasu, o jeho
používání a o příčinách hlasových poruch. Kniha je vhodná i pro lidi,
které hlasová výchova zajímá nebo se jich týká, protože sami hlasové
problémy mají. Dalším mým cílem bylo napsat učebnici pro zatím u nás
neexistující povolání „hlasový terapeut“. Všude jinde na světě vedle
logopedů nebo spolu s nimi existují hlasoví terapeuti, kteří provozují
výcvik hlasových dovedností, techniky hlasového projevu a rétoriky. U nás
je zatím takových pedagogů málo. Takže jsem chtěla oslovit skupinu lidí,
kterou problematika zajímá, a poskytnout jim ucelený text, podle kterého je
možné hlasové poruchy léčit či hlasovou výchovu vyučovat.

Zdravotnictví patří k častým politickým tématům, občas zdravotní téma
vyhraje politické straně i volby, naposledy například ČSSD, když bojovala
za zrušení poplatků. Jak jdou podle vás politika a zdravotnictví dohromady?

Zdravotnictví je politikum. Je to něco, co zajímá každého občana,
protože se zdravotnictví každého občana dotýká, neboť každý je někdy
v životě pacientem. To, že je neustále občanům podsouváno, že
zdravotnictví je zadarmo, není správné. Zdravotnictví je mimořádně
nákladné. Reakce našeho obyvatelstva na třicetikorunový poplatek vyplývala
ze zcela neodpustitelného omylu, že zdravotnictví je a musí být zadarmo.
Proto některým lidem vadil třicetikorunový poplatek. Myslím, že hlavně
občané nepochopili, že těch třicet korun nepokrývá ani setinu nákladů
na jejich běžné ošetření. Zajímavé je, že lidé klidně dají 90 korun
za krabičku cigaret či vnímají jako normální, že za třicet korun
nedostanete v Praze ani hrnek kávy. Bylo by správné, aby lidé věděli,
kolik zdravotní péče stojí doopravdy. Je naprosto chybné, že neexistuje
vůbec žádná spoluúčast na zdravotní péči, která by alespoň
základním způsobem ovlivňovala zodpovědnost lidí za své vlastní zdraví.
U nás jsou za zdraví lidí zodpovědní jen lékaři a zdravotnický personál.
Lidé nevědí a nezajímají se, jak systém placení zdravotní péče funguje.
Nemusejí se o to zajímat, nemají žádnou spoluzodpovědnost, nikdo a nic je
k tomu nenutí. Takže obvykle ani nevědí, že lékaři jsou za překročení
nákladů na léčení pacientů trestáni peněžitými sankcemi od
pojišťoven.

Téměř před každými volbami politici slibují především zvyšování
platů ve zdravotnictví. Jak se jim to podle vás daří?

Politikům se to nedaří. Je trapné to každoroční handrkování o pár
procent. Nemá smysl přidávat pět nebo deset procent. Je třeba celý systém
narovnat. To znamená, že je třeba platy lékařů, ale i sester srovnat s
platy běžnými v zahraničí. A nemluvím jen o Německu, ale i o Polsku nebo
Maďarsku. Nikde v civilizované Evropě nejsou platy ve zdravotnictví tak
nízké jako u nás. Proto mladí lékaři odcházejí do zahraničí. Jestliže
v Pasově dostane lékař absolvent nástupní plat více než sto tisíc korun,
nikdo se nemůže divit, že nenastoupí u nás za dvacet pět. To dostane i
nekvalifikovaný prodavač v Bille.

Jaký je podle vás největší problém současného zdravotnictví? Jsou platy
opravdu tím největší problémem?

Ano, platy jsou velký problém a z nízkých platů pramení problémy další.
Alarmující je citelný nedostatek lékařů, a to nejen v okrajových
oblastech republiky, ale už i v Praze. Neméně alarmující je nedostatek
kolegů – mužů, kteří se ke studiu medicíny hlásí. Feminizace našeho
zdravotnictví je již zřetelná a je to nezdravý jev. Řada oborů v
medicíně je sice pro ženy velmi vhodná, ale neumím si představit chirurgii
či ortopedii bez mužských kolegů. To je prostě fyzicky náročná práce.
Když jsem já studovala, bylo v ročníku vždy o něco více chlapců než
dívek. Lékařské povolání bylo tehdy prestižní a vyhledávané. Když
nedávno studovala moje dcera, měla v ročníku dvě třetiny dívek a jen
slabou třetinu chlapců. Neposledním problémem je velmi nepřátelský
systém dalšího vzdělávání lékařů. Doba před dosažením atestace je u
nás velmi dlouhá.

Více peněz nakonec posílají politici především do nemocnic, které jsou
ale často kritizované, že si počínají velmi neekonomicky a peníze „dokážou“
rychle utratit bez pozitivního účinku na kvalitu zdravotnictví. Naopak si
stěžují ambulantní lékaři, že na ně stát při přidávání peněz
zapomíná. Lze vůbec nalézt ten správný kompromis komu přidat a komu ne?

Nechci říci, že nemocnice si více peněz nezaslouží. Zaslouží. Platy
všech zdravotníků jsou mizerné. Ale opomíjet ambulantní sféru je
neuvěřitelně krátkozraké. Chceme-li mít zdravotnictví efektivní a
zároveň přátelské k občanům, je třeba utvořit takové podmínky, aby se
většina onemocnění řešila preventivně a ambulantně. Nastavit systém tak,
aby ambulance nefungovaly nebo fungovaly mizerně, trpěly nedostatkem
prostředků, tudíž nebyly vybavené přístroji, je hloupé. Ambulance
musejí být personálně i přístrojově vybavené kvalitně, a to nelze, bude-li
celý segment soustavně a dlouhodobě zanedbáván. A to se nyní děje. Práce
v ambulanci musí být atraktivní a ceněná, aby o ni měli kvalitní lékaři
zájem. Jinak budou všichni pacienti ležet kvůli každé banalitě v
nemocnici, a to bude zatraceně drahé a neefektivní. Takto rozkolísat celý
systém a obrátit ho nesprávným směrem je od naší politické reprezentace
nekoncepční a neprozíravé.

Problémem je i poměrně vysoký věkový průměr lékařů i sester a
dalších profesí ve zdravotnictví. Mladí lékaři spíše odcházejí do
zahraničí, kde mají úplně jiné platové ohodnocení. Jak byste vyřešila
tento problém? Kde vzít nové, mladé lékaře?

Mladé lékaře nelze nikde vzít. Medicína je velmi náročná studijní
disciplína. Medicínu nevystuduje každý. Nápad, že se přijme více
studentů, myslím, ani není dobrý. Těžko lze z nároků na studium slevit.
Je třeba nastolit takové podmínky, aby se medicína stala opět atraktivním
a ceněným povoláním. Dnes máme k dispozici kvalitní diagnostickou i
léčebnou techniku a léčiva stejně jako kdekoliv jinde v civilizovaném
světě. Jen šetříme na pracovní síle. Nutíme lékaře a všechny
zdravotníky, aby systém nedobrovolně sponzorovali. A to každý nechce.
Mladý talentovaný člověk jde raději studovat práva nebo ekonomiku. A pokud
ho přece jen láká medicína, jde tam, kde si jeho práce váží a oceňují
ji.

Lékaři si v poslední době stěžují také na elektronizaci ve
zdravotnictví, která jim nepomáhá, ale spíše zdržuje a obtěžuje. Co si
myslíte vy o EET, nebo o elektronických receptech?

Samotný elektronický recept nikomu nevadí. To, co vadí, je, že má být
povinný. Ta povinnost je nesmysl. Existuje celá řada situací, kdy nepůjde
elektronický recept vydat, např. v domácím prostředí, u starých lidí a
podobně. Více mi však vadí centrální úložiště receptů v SUKL (Státní
ústav pro kontrolu léčiv). Abych vám mohla vydat recept, musím poslat
požadavek na SUKL, ten recept uloží do centrálního úložiště a pošle mi
elektronicky číslo (čárový kód) a ten já vám vydám. Na základě
čárového kódu vám lékárník vydá lék. Údajně to potrvá chvilku a nic
se nesplete. Také nevím, a nikdo to řádně nevysvětlil, proč by měly
centrální úložiště a SUKL vědět, co vy berete za léky, pokud vy sama
nesouhlasíte s tím, aby to někdo věděl. Například užíváte
psychofarmaka nebo cytostatika či léky na pohlavní chorobu a netoužíte
zrovna po tom, aby taková informace byla centrálně skladována. Na co to SUKL
potřebuje vědět? Aby informoval farmaceutické firmy o tom, co a jaké
kombinace léčiv lidé berou? Tyto informace považuji za citlivé a
zneužitelné. Nejde tedy o to, jestli je recept elektronický. Nějak děsivě
všichni budeme v rukou IT expertů a možná i nejrůznějších hackerů. Co
se týče EET, ta je ve zdravotnictví nesmyslná, protože jak známo,
zdravotnictví je zadarmo a žádné peníze se nevybírají, tak nevím, na co
potřebuji EET.
