488 miliard za rok do ciziny. Německo doženeme za 100 let, pokud vůbec,
sdělila docentka Švihlíková a odsoudila, kam se dostalo naše
hospodářství

REPORTÁŽ Pokud by růst životní úrovně pokračoval stejným tempem jako
doposud, k Německu se přiblížíme za sto let anebo nikdy. Zahraničí nás
vysává, ročně odcházelo z Česka okolo 500 miliard korun zisků a naše
mzdy patří v Evropské unii vůbec k těm nejnižším. Až tak tvrdá kritika
českého hospodářství zazněla z úst ekonomky Ilony Švihlíkové při
prezentaci její nové publikace v ostravském Knihcentru. Zmíněné dílo s
názvem „Jak jsme se stali kolonií“ mapuje vývoj české ekonomiky od
takzvané transformace v 90. letech minulého století až po současnost.

„Já se především zabývám ve své poslední knížce tím, jak jsme se
vůbec ocitli v tom stavu závislé ekonomiky a co se s tím dá dělat. Už
tehdy, po roce 1989, měly velký vliv nadnárodní korporace a my jsme se
zařadili do světové ekonomiky jako země s levnou pracovní silou, a to se s
námi táhne až dodnes. Kupónová privatizace nebyla tehdy ničím jiným než
výprodejem národního bohatství pod cenou. Modernizace ekonomiky probíhala
velmi pomalu a došlo také ke známému podcenění právního rámce
privatizace a otevření prostoru pro mnohdy až triviální chování. Přitom
jsme promarnili opravdu velmi dobré startovací podmínky, kdy jsme byli
například mnohem méně zadlužení v zahraničí než Maďaři nebo Poláci,“
zahájila besedu Ilona Švihlíková.

Banky nejsou v českých rukou a odliv kapitálu pokračuje

Za další zásadní chyby pak označila renomovaná pedagožka a ekonomická
expertka výprodej bankovního sektoru, kdy okolo 97 procent aktiv z
finančních ústavů se ocitlo v zahraničních rukou. Přitom prodej
například velmi stabilní České spořitelny se odehrál za dost
podhodnocenou sumu. Zachránit stav ekonomiky měli zahraniční investoři, ale
tato očekávání se naplnila jen do dost omezené míry. Cesta formou
neoliberální politiky (nezasahování státu do ekonomiky – „neviditelná
ruka trhu“) tedy prakticky selhala. V současné době je podle docentky
Švihlíkové velkým nešvarem odliv zisků z České republiky, protože v ní
působí mnoho zahraničních firem. V roce 2014 to kupříkladu činilo 488
miliard korun. „O tom se začalo mluvit až v poslední době, dříve to
nikomu nechybělo, i když se uvažovalo v minulých letech i o snižování
příspěvků postiženým, o krácení důchodů a podobně. Česká ekonomika
totiž nevytváří vyšší přidanou hodnotu, a přestože to zní hodně
nelichotivě, jsme opravdu montovnou pro zahraniční společnosti, což se pak
samozřejmě projevuje i na výši mezd. Jsme takzvaným příjemcem ceny, to
znamená, že ji určuje vedení cizích firem, jež provozují u nás své
dceřiné společnosti. My ty podmínky musíme bohužel akceptovat, i když
výkon bývá v rozporu s ohodnocením,“ vysvětlovala ekonomická expertka s
tím, že někdy ještě mateřské firmy si vytahují finance ze svých
poboček i fingovanými IT pracemi nebo fiktivními konzultačními a
vzdělávacími činnostmi. „Je také obrovský rozdíl mezi tím, co si v
České republice vyprodukujeme a co z toho si tu můžeme nechat, tedy mezi
hrubým domácím produktem a hrubým národním důchodem. Opravdu hodně nám
toho utíká ven, což vyplývá i z mezinárodního srovnání. Zahraničí
nás každý rok vysává víc a víc. Pak nám chybějí zdroje na mzdy i
investice. Dále máme nespravedlivý daňový systém, který je založen na
zdaňování zaměstnanců a jehož základním pilířem je výběr DPH.
Takový model ekonomiky, který je založen na levné práci, nízké přidané
hodnotě a odlivu zisků je dále neudržitelný, o tom se ale začíná mluvit
až nyní a s velkým zpožděním. Pokud by se to nezměnilo, zůstali bychom
definitivně na ekonomické periférii,“ upřesnila ještě Ilona
Švihlíková.

Jsme jedněmi z nejhůře placených zaměstnanců v rámci Evropy

V České republice se pracuje hodně, ale za velmi nízké mzdy a máme zde
také ve srovnání s ostatními zeměmi velký počet OSVČ. V tabulce 28
evropských zemí jsme ve výši dosažených mezd obsadili až 22. místo,
konstatovala dále v průběhu besedy ekonomka Švihlíková. Podle ní máme
zhruba třetinové mzdy a čtyřicetiprocentní koupěschopnost oproti Německu,
i když česká produktivita práce je vůči našim západním sousedům asi na
dvou třetinách. „Odboráři z ČMKOS vypočítali, že takovým tempem
růstu mezd bychom Němce dohnali za 100 let anebo vůbec. Oproti tomu Slovensko
se začalo vyspělejším zemím už více přibližovat. Za minulých vlád
jsme často slýchávali, že chudoba není u nás aktuální téma, jenže
těch lidí, kteří jsou jen těsně nad ní, je v Česku strašně moc. Potom
stačí i nějaký menší neočekávaný výdaj, třeba nemoc nebo
náročnější oprava, a už do ní spadnou,“ doplnila ještě. Nejhůře
jsou prý na tom v Česku samoživitelky a seniorky. Chybí také sociální
bydlení, na které se začíná myslet až v současné době. Tato
nepříznivá situace podle Švihlíkové gradovala zejména za minulých
pravicových vlád, které měly postupně rozkládat i státní správu, což
se projevovalo i na snižování funkčnosti různých institucí, jako Úřadů
práce, registrace vozidel a podobně. „Řádily“ zde různé skupiny
soukromých osob, jež vysávaly státní finance, a vláda nechala veřejnost
na holičkách. Kvetly korupce, lichva a exekuce. „Téměř každý se musel
obávat toho, jestli mu náhodou někdo nezaklepe na dveře za to, že před 20
lety zapomněl jednou zaplatit za popelnici a nedostane pak horentní pokutu, to
se prostě v civilizovaných zemí nestává,“ vysvětlovala politoložka. Ta
ale není velkým příznivcem ani současného trendu – devalvace koruny a
našeho pokračujícího vývozu levné práce, což označuje za návrat do 90.
let.

Musíme si umět sami pomoci, politici jsou prý zbabělci

Česká veřejnost se dívá na vleklé a závažné ekonomické problémy jako
nezúčastněný divák, myslí si, že s tím nejde nic udělat, a hledá
spasitele, jenže nikdo to za ně nevyřeší, domnívá se Ilona Švihlíková.
Nelze se prý také spoléhat na naše politické elity, které neutěšený
stav hospodářství moc netrápí a jejichž dominantní vlastností má být
zbabělost. „Před těmi 25 lety se nejen zničily dobré základy české
ekonomiky, avšak také sociální kapitál. Jinými slovy, lidé si přestali
pomáhat a začali si strašně nedůvěřovat. Chybí společenská spolupráce
jako jinde ve světě,“ zamýšlela se ekonomka. Nápravu pak vidí
především v konkrétním definování našich národních zájmů,
vytvoření nového hospodářského modelu, podpoře vlastních ekonomických
struktur, zejména lokální ekonomiky, a ve větším zapojení veřejnosti do
všech změn, které jsou nyní nezbytně nutné. Příkladem by nám mělo být
naše Národní obrození a zápal i chytrost T. G. Masaryka.
