Svědectví z Řecka: Migranti lhali, ale pustili je dál. Prověřování? Nic
moc. Bohatí běženci ani nechtěli stát ve frontě

REPORTÁŽ Pět fungujících hotspotů v Řecku, tedy středisek, kde by se
měli běženci zaregistrovat a prověřit před vstupem do Evropy, jsou pouhým
mýtem. Podle slov Veroniky Židlíkové z odboru azylové a migrační politiky
na Ministerstvu vnitra ČR, která v jednom z nich nedávno působila, mají
být v provozu pouze dva hotspoty a v nich navíc panují dost „zvláštní“
podmínky. S důsledným prověřováním si nikdo hlavu moc neláme. Migranti
se posílají co možná nejrychleji dál do Evropy.

Jakým způsobem se nyní dostávají tisíce uprchlíků na „starý kontinent“
přes oficiální registrační místa a jaká mají vlastně práva podle
mezinárodních dohod, vysvětlovali na Právnické fakultě Univerzity
Palackého v Olomouci Josef Stehlík a Veronika Židlíková, právníci z
odboru azylové a migrační politiky na Ministerstvu vnitra ČR. Zvláště
praktické zkušenosti JUDr. Židlíkové z azylového zařízení Moria na
řeckém ostrově Lesbos byly dost překvapivé.

„V Řecku v současné době fungují dva hotspoty, na ostrovech Samos a
Lesbos, další dva se mají teprve zřizovat v těchto dnech a o tom pátém
zatím nikdo nic konkrétního neví. Pokud mám informace, tak v Itálii mají
v provozu tři taková střediska. Já jsem v zařízení Moria pracovala do
letošního ledna a denně tam většinou přijíždělo okolo 3 tisíc
uprchlíků,“ informovala mladá právnička a ještě doplnila: „Pomáhala
jsem s různými činnostmi a především jsme se zaměřovali na relokaci
uprchlíků, tedy řízené umísťování osob podle mezinárodních dohod do
jednotlivých zemí Evropské unie. Z celkového množství se nám denně
podařilo přemluvit tak okolo dvaceti lidí. O relokace nebyl moc zájem,
protože následné řízení spojené i s důkladným prověřováním trvalo
asi dva měsíce a navíc si migranti nemohli vybrat zemi, kam se dostanou, tu
jsme jim určovali my podle stanovených zásad. Takže se většinou pak
vydávali sami na cestu, která jim mnohdy trvala jen několik dní. Při
vyhledávání vhodných adeptů pro relokační proces jsme se zejména
zaměřovali na zranitelné osoby, tedy malé děti, starší lidi, invalidy
nebo ty poznamenané válkou. “

Uprchlíci se především zajímali o Německo, Švédsko a Finsko. Zvláště
o transfer k našim západním sousedům se jich hlásil v řeckém táboře
Moria nejvyšší počet. Informace o Německu ale měli značně zkreslené.
„Říkali nám, že v Německu mají pro ně připravené ubytování i práci
a vychvalovali jejich školství a zdravotnictví. Byl to pro ně vysněný ráj.
Slyšeli jsme to každý den mnohokrát a už se nám to dost zajídalo. Tak
jsme si mezi sebou z legrace řekli, že jim začneme tvrdit, že žádné
Německo vlastně neexistuje, že to je jen fikce,“ humorně glosovala
Veronika Žídlíková. Do Česka, Chorvatska a na Slovensko nikdo z tamních
běženců však nechtěl.

Teroristé mohou dál, otisky prstů se většinou nekontrolují

Podmínky pro práci úředníků v řeckém hotspotu Moria byly, podle slov
české úřednice, dost provizorní. „Ze začátku jsme pracovali spíše
venku bez potřebného kancelářského vybavení. Kontejner alespoň s
nějakým zázemím a sociálním zařízením jsme dostali až mnohem později.
V táboře také chyběly podrobnější informační tabule, které by
uprchlíky vhodně nasměrovaly, takže někdy nevěděli, kam si zajít pro
šatstvo, ošetření či potraviny. Provoz tábora měl fungovat po celých 24
hodin, ale někdy se dodržovala delší siesta,“ informovala zaměstnankyně
Ministerstva vnitra. Na otázku z publika, kde potom končí miliony eur, které
Řecko dostává na vybavování hotspotů, pak odpověděla: „To opravdu
nevím, ale určitě jsem si na nic nestěžovala, spíše jsme se snažila
domluvit alespoň na nějakém řešení s řeckou policií nebo se členy
agentury Frontex.“

Při registraci se snímaly uprchlíkům otisky, které však už potom
většinou nikdo nekontroloval v příslušných policejních databázích, zda
se například nejedná o uprchlé teroristy. Pracovníci hotspotů se snažili
rozpoznat u osob, jež neměly doklady anebo se prokazovaly falešnými, odkud k
nim vlastně přicházejí. Dost často si vymýšleli, například Marokánci
obvykle tvrdili, že jsou Syřané. „Měli jsme k dispozici platidla různých
arabských zemí a také fotografie měst a migranti je museli umět
rozpoznávat. Tak se jich dost prozradilo. S námi také spolupracovali
tlumočníci, kteří poznali různé arabské akcenty,“ konstatovala Veronika
Židlíková. I když se pak zjistilo, že se jedná o ekonomického migranta,
který nemá na azyl podle mezinárodních úmluv nárok, nic se nedělo,
chybělo jeho vyhoštění do země původu. Snahou řeckých úřadů bylo,
podle slov české právničky, poslat převážnou část uprchlíků co
nejrychleji dál do Evropy. Při ověřování totožnosti a výdeji dokladů se
také stávalo, že bohatším běžencům se nechtělo stát dlouhé fronty, a
tak si někoho zaplatili. Takže sejmutí otisků se minulo účinkem a doklad k
dalšímu vstupu do Evropy byl vystaven pro úplně jinou osobu.

Běžence na ostrov vozili pašeráci, kteří byli někdy tak drzí, že prý
kradli motory i z plavidel bezpečnostním složkám.

Do Česka poputuje alespoň 2691 uprchlíků

Podle rozhodnutí vrcholných orgánů Evropské unie z loňského roku, jak se
všeobecně ví, mají členské země přijmout alespoň 160 tisíc uprchlíků,
i když realita je už zcela jiná. Na Česko z toho připadá 2691 migrantů a
již se proto začínají připravovat, podle slov zaměstnanců Ministerstva
vnitra, postupné kroky. Měli by k nám dorazit, pokud špičky EU po
posledním summitu nezmění svůj názor, do dvou let. Může se jednat o
běžence z tzv. schválených zemí, tedy ze Sýrie, Iráku, Eritreje, Jemenu,
Bahrajnu a Středoafrické republiky. Jenže zatím není o Česko mezi
běženci vůbec zájem. Z relokačního procesu (řízená migrace) jsou
výjimkami vyňaty Velká Británie, Dánsko a Irsko. I když poslední dvě
zmíněné země se k příjímání uprchlíků do určité míry samy
přihlásily. Na tento rok má výjimka platit i pro Rakousko a Švédsko,
které už nemají pro migranty další kapacity. Naopak Švýcarsko se k
přijetí běženců přihlásilo. Slovensko a Maďarsko, kterého by se mělo
také relokační řízení týkat, podaly proti němu stížnost k Evropskému
soudu.

„Hotspoty v Řecku splňují svůj účel jen tak napůl. Sice funguje
registrace, ale že by někdo rozlišoval mezi skutečnými uprchlíky a
ekonomickými migranty, tak k tomu nedochází, protože tam nemají potřebné
prostorové kapacity, vybavení ani lidi. Účinkem se míjí i bezpečnostní
opatření a organizace ve středisku často vázla. Řecko na to prostě není
patřičně připraveno,“ uzavřela besedu Veronika Židlíková.
