Mužik s kulometem a v uniformě bez označení nás ráno neprobudí. Nebojte.
Max Kašparů o hrozbě z Východu, okoukaném dalajlámovi i poruše trávení
Zemanových odpůrců

ROZHOVOR Spisovatel, lékař, pedagog a řeckokatolický kněz Jaroslav
Maxmilián Kašparů je přesvědčen, že jako součást Evropské unie a člen
NATO bychom měli mít odvahu politicky a ekonomicky jednat s celým světem. I
západní země, které nám jsou dávány za vzor, čile jednají a hospodaří
se svými ideovými protivníky. K často zmiňovaným obavám z Ruska říká,
že pokud mezi našimi zeměmi leží ještě Slovensko a Ukrajina, nemusíme se
bát, že nás jednoho rána probudí mužik s kulometem a v uniformě bez
patřičného označení.

Považujete to, co se v posledních týdnech v zemi odehrává, za problém
přifouknutý médii, nebo opravdu dochází k tomu, že je u nás v ohrožení
jak demokracie, tak příslušnost k Západu? A čím se to ohrožení podle
Vás nejvíce projevuje?

Je pravda, že média vždy a všude ovlivňují myšlení těch, ke kterým
hovoří. Velikou konkurencí jsou jim v současnosti sociální sítě, které
fungují jako soukromé sdělovací prostředky.

Připočtěme k tomu i to, že žijeme v době tzv. „postfaktické“, kdy
většinu lidí už nezajímají fakta o událostech, ale emoce s událostmi
spojené. A s těmi manipuluje především sociální síť. Trochu si za to
mohou i oficiální média, občas si svoji konkurenci pěstují.

Přesto se nedomnívám, že by nám hrozila ztráta příslušnosti k Západu.
V žádném případě tradicí, zeměpisně nebo kulturně.

Pokud jde o příklon k Východu, tak by k tomu muselo dojít ve sféře
ekonomické a politické. Toto směrování je vyčítáno prezidentu Zemanovi.
Pokud by to mohl zařídit, tak za předpokladu, že by obě komory parlamentu i
vláda byly v hlubokém bezvědomí. Myslím si, že se prezidentovi přisuzují
schopnosti, které nemá. Aktuálně je sice na pořadu dne volba prezidenta,
ale více pozornosti by si zasluhovala příští volba Parlamentu. Ten má, co
do zahraniční politiky a hospodářství, větší pravomoci než hlava státu.

A pokud jde o ohrožení demokracie? Tak ta je ohrožena vždy a všude na
světě.

To ohrožení demokracie má souviset i s naším údajným příklonem k Ruské
federaci a Čínské lidové republice. Jsou vřelejší a vstřícnější
vztahy k nim známkou toho, že směřujeme politicky na Východ? Jaké by tedy
měly být, abychom nevzbuzovali dojem, že se před velmocemi hrbíme, ale
zároveň abychom nezpřetrhali výhodné ekonomické vazby?

Mám na nočním stolku atlas a kalendář. Každé ráno, když se probudím,
podívám se, kde žiji a kdy žiji. Proto mne až do večera nemůže vůbec
nic nepřekvapit.

Pokud žijeme v této době, v západní Evropě a jako součást Unie, potažmo
jako člen Severoatlantické aliance, měli bychom být sebevědomí a mít
dvojnásobnou odvahu politicky a ekonomicky jednat s celým světem. Jsou nám
dávány za vzor západní země. Ale i ony čile jednají a hospodaří se
svými ideovými protivníky.

Pokud mezi naší zemí a Ruskem leží ještě Slovensko a Ukrajina, nebojme se,
že nás jednoho rána probudí mužik s kulometem a v uniformě bez
patřičného označení.

Byla návštěva dalajlámy v Praze podle Vás něčím tak významným, co
stálo za roztržku mezi vládními stranami ČSSD a KDU-ČSL a spor, zda se s
ním ministr kultury mohl, či neměl scházet oficiálně, ale i za následné
prohlášení ústavních činitelů k Číně? Je duchovní vůdce Tibeťanů i
s vědomím toho, že o sobě říká, že je marxistou, pro nás v něčem
inspirací?

Domnívám se, že pobyty dalajlámy v Praze už dneska ničím zvláště
významným a inspirativním nejsou. Doba, kdy jeho návštěvy ve
společenství s panem prezidentem Havlem měly velký smysl, především
duchovní a kulturní, už jsou pryč. Dalajláma je pro většinu obyvatel
naší země okoukaný a jeho projevy studuje jen malý okruh zájemců. Fórum
2000 dožívá spíše silou chtění než silou potřebnosti.

Budí snad právě proto dalajlámova návštěva dojem, že byl využit až
zneužit k nějakému předem připravenému politickému cíli? Pokud ano, je
to vůči této duchovní osobě silně nefér. A jestli ve vládě dělá
levice, co neví pravice, nemyslím tím terminologii politickou, tak téhle
zemi to určitě neprospívá.

Co podle Vašeho názoru nejvíc ovlivnilo nepříznivý dojem z oslav k 98.
výročí vzniku Československa, které byly provázeny hádkami a urážkami,
ať už v souvislosti s návštěvou dalajlámy, prohlášením nejvyšších
ústavních činitelů, nevyznamenáním kanadského občana Jiřího Bradyho,
slavnostním večerem na Pražském hradě nebo alternativní akcí na
Staroměstském náměstí?

Vždyť ono to vlastně všechno souvisí se vším. I když nejsem přítelem
konspiračních teorií, mohu se domnívat, že to souvisí náhodně. Animozita
vůči prezidentu Zemanovi je delšího data. Pokud se mu vyčítá jeho
povahový rys, kterým by měla být mstivost, můžeme členům fanklubu Karla
Schwanzenberga diagnostikovat poruchu trávení. Nestrávili ještě svoji
porážku z prezidentských voleb. Na druhé straně Miloš Zeman svými excesy
dodává nejen fanklubu Karla Schwarzenberga další nestravitelnou potravu, ale
ona se stává pomalu nestravitelnou, ba přímo nepoživatelnou také pro
další obyvatele naší země i pro politiky v zahraničí. A akce vyvolávají
reakce.

Máte z toho pocit, že naše společnost je opravdu tak rozštěpená na
příznivce a odpůrce prezidenta Miloše Zemana, jak se především v
médiích neustále tvrdí? Nebo ji naopak vidíte jako vcelku sjednocenou? Co
ji tedy podle Vás spojuje, nebo naopak rozděluje? A stojí ty důvody za to?
Jinými slovy, na jakých hodnotách by se za současného stavu měla česká
společnost spojovat, nebo naopak lámat?

Společnost není rozdělena na dva tábory, na zemanovce a antizemanovce, i
když z venku to tak vypadá. Miloš Zeman byl jen pojatý jako viditelná
figura jejího neviditelného roztříštění. Společnost prožívá jistou
formu zemětřesení a je rozdělena na více částí než jen na ony dvě
zmiňované. Je roztříštěná. Počínaje už rodinami, což je velmi
bolestné, a konče vládou. Je jako puzzle, které čekají na nové sestavení.
Otázkou zůstává, kdo se toho ujme.

Pokud by se měla společnost sjednotit, musí pro ni existovat společný cíl.
Ona hodnota, která dává každému snažení svůj smysl. Tak jako před
sedmadvaceti lety, kdy cílem bylo svrhnout komunistickou diktaturu.

Miloš Zeman má sice hodně příznivců, ale existuje i velmi početná
skupina lidí, o nichž se ani nedá říci, že by to byli jeho odpůrci, jako
spíše to, že ho doslova nenávidí. Čím především si prezident takovou
emoci vysloužil a může něco tu panující nenávist utlumit nebo i odstranit?
Přetáhl strunu prezident, nebo jeho odpůrci?

Je to podobná otázka, zda byla dříve slepice nebo vejce. Netroufám si
ukázat prstem. Více než na bludný kruh, kde za jednu ránu dostanu na
oplátku také jednu ránu, to vypadá na spirálu. Ty mně jednu, já tobě
dvě, ty mě tři, já tobě čtyři rány…

Podle mého názoru by to mohla zastavit jen změna prezidenta, protože změnu,
co do počtu ran jeho protivníků, od nich nemůže nikdo očekávat.

Do událostí vstoupili i umělci: Přidávají se k výzvě Vojtěcha Dyka a
Jiřího Bartošky k občanskému neklidu, divadla „se chtějí otevřít
svobodnému dialogu“, Jan Kraus sezval protizemanovské umělce, aby to v jeho
pořadu prezidentovi „natřeli“. Pomůže to něčemu, nebo to spíše
vrazí klín mezi umělce a lidi, kteří mají rádi Zemana? Mají čeští
angažovaní umělci reálnou sílu něco změnit, nebo jen zneužívají
mediální prostor?

Pokud se vrátíme k jedné z předchozích otázek ohledně rozdělení
společnosti, mohu říci, že svým způsobem je společnost rozdělena také
na velkoměstskou a venkovskou a roli v tom hrají i rozdílnosti ve vzdělání,
věku, stavu a životních zkušenostech. Venkovské obyvatelstvo nadává po
hospodách, ale demonstrovat do ulic nebo k volebním urnám je nikdo nevyžene.
Pokud byly za totality někde předlistopadové protesty, bylo to v Praze. Za
dané situace není na nás venkovany velké spolehnutí.

Studenti a umělci měli a stále mají, bohudíky, citlivější radary na
cizí tělesa v prostoru. I přes jejich snahu po nápravě chyb, jsou na to, z
uvedených důvodů, skoro sami.

Určitá část veřejnosti má za to, že tlak na prezidenta Zemana je cíleně
vyvíjen neziskovými organizacemi, třeba i řízenými ze zahraničí. Jako
strašák funguje jméno George Soros. Je sice pravda, že neziskový sektor,
věnující se uprchlíkům a geopolitickému směřování, Zemana nenávidí,
ale dá se takovým úvahám věřit? Může se stát, že v příštích
týdnech přerostou protesty proti prezidentovi v nějaké násilnosti a třeba
i ve střety obou táborů?

Jak už jsem řekl, nejsem přítelem konspiračních teorií, ale nemohu
popřít, že na jevišti tohoto světa se odehrává to, co bylo připraveno
předem v jeho zákulisí. Je to svým způsobem hra mocných s bezmocnými. O
tom je politika. Jak ta mezinárodní, tak ta domácí. Větší, doslova
revoluční střety vedoucí k zásadním změnám nelze očekávat. Pokud se
podíváme na demonstrace do zahraničí, do Itálie nebo Francie, bývají
mohutné, ale po jejich skončení se mnoho nebo vůbec nic nezmění. Vlády
trvají a prezidenti setrvávají. Pokud budou střety, tak snad ve formě
slovní přehazované.

Co se může stát 17. listopadu, na který se nyní čeká? Další akce proti
Zemanovi? Již vzpomenuté násilí? Aktivizace Zemanových odpůrců? Něco na
způsob 17. listopadu 2014, kdy byla Praha plná červených karet? Jinými
slovy, čeká nás nejdramatičtější 17. listopad od roku 1989?

Od 17. listopadu 1989 jsme prožívali řadu krizí a s tím spojených
demonstrací. Vzpomeňme mimo jiné na demonstrace pod heslem „Děkujeme,
odejděte“, celoplošnou demonstraci zdravotníků, demonstraci při krizi v
České televizi.

Stojíme nyní před daleko nebezpečnější krizí a tou je krize důvěry.
Mám pocit, že dnes už nikdo nevěří nikomu. Důkazem toho je například
nízká účast voličů při posledních volbách. Lidé nevolí, protože
nevěří.

Letošní listopad může být rušnější, ale výsledkem všech akcí budou
jen následné politické úvahy a komentáře.

Ať už bude 17. listopad jakýkoli, bude časem bilancování demokracie,
naší cesty ke štěstí a prosperitě a úvahy, zda patříme na Západ, či
na Východ. Úvahy, co v naší zemi děláme špatně či dobře. Povzneseme-li
se nad „pěnu dní“, kterou jsme nyní čeřili, lze říci něco, co by u
té příležitosti lidé určitě měli slyšet?

Co by měli slyšet? Mají to být zase jen slova, slova, slova… jejichž
obsah se stálým omíláním vyprázdnil? Místo slov bych naopak doporučil
ticho. Ticho v prostoru, do kterého se ponoříme, abychom slyšeli šepoty
již dávno zapomenutého, upozaděného, popřeného, zesměšněného, ale
smysluplného a životodárného.

A pokud jde o bilancování? Osobně se domnívám, že ony úvahy, které
popisujete, jsou v našich hlavách bilancovány den co den. A 17. listopad
může být už jen vystavením účtu z tohoto bilancování.
