Sex je ta největší bída. Tělo ženě nepatří, promluvil známý
intelektuál o sexualitě muslimů. A dostává co proto

Ve světě Alláha je největší bídou bída sexu, napsal alžírský
spisovatel Kamel Daoud. Odmítá ale, že by měli být muslimové viděni jako
„divoši“. Jsou jenom... „jiní“. Žena je pro ně zakázanou touhou –
oproti věčnosti. Kolektiv vědců protestuje... Pro ParlamentníListy.cz
zpracoval publicista a překladatel Josef Brož.

Je muslimské kultuře vlastní násilí na ženách? Není Západ v zajetí
představ, jež neodpovídají skutečnosti představ většiny muslimů? Jaké
jsou hodnoty tisíců lidí, kteří přicházejí do Evropy? Podle
alžírského spisovatele Kamela Daouda ztrácejí muslimové v Evropě duši:
to vede k ponižování ženy! Kdo se vlastně bojí Daouda?

Alžírský spisovatel Kamel Daoud (*1970), který čelí ve své zemi fatwě,
označil muslimskou kulturu za násilnickou a plnou předsudků – zejména k
ženě a sexu. Učinil tak v souvislosti se silvestrovskými útoky v Kolíně
nad Rýnem.

Část francouzské intelektuální levice jej za to ve společné petici
obvinila z islamofobie. Do diskuse zabývající se povahou islámské kultury a
uprchlické krize se zapojil minulý týden i francouzský premiér Manuel Valls,
jenž vystoupil na Daoudovu obhajobu.

Na Západě muslim zachrání tělo, nikoliv duši

Není to jen válka slov. Autor Kamel Daoud, známý alžírský spisovatel a
novinář, dosud publikující převážně ve svém domovském listu Le
Quotidien d´Oran, ale i v Evropě a Americe (v prestižních listech typu La
Repubblica, The Guardian, Le Monde či The New York Times), ťal do živého.
Není to poprvé, a patrně ani naposledy. „Ve světě Alláha představuje
sex největší bídu,“ napsal expresivně. Slovo se v jeho případě stalo
tělem. Aniž by zpochybňoval utrpení tisíců uprchlíků, kteří
opouštějí své země, uvedl: „Uprchlíky vnímáme prostřednictvím jejich
statutu, nikoliv kultury. A toto přijetí se omezuje na byrokracii a charitu,
aniž bychom vzali v potaz kulturní předsudky a náboženské pasti.“ Tento
úhel otevírá téma, pro něž si vysloužil on sám obvinění z islamofobie.
Daoud na protest oznámil, že přestává definitivně jako novinář psát...

Text vyšel nejprve 10. ledna v litalském liberálně-levicovém listu La
Repubblica, o dva dny později, 12. ledna, jej převzali i v politicky blízkém
francouzském večerníku Le Monde. V okamžiku, kdy se v obou listech rozběhla
diskuse, přetiskl text i globální americký The New York Times pod titulkem:
Sexuální bída arabského světa. Text se stal jedním z nejsledovanějších
polemických vyjádření posledních týdnů a dní.

Jeho výbušnost posiluje postavení tohoto novináře, který v Alžírsku
ostře kritizuje vojensko-byrokratickou mašinérii prezidenta Abdelazíze
Butefliky, ale i fanatické šílenství radikálních stoupenců Alláha.
Loňského jara vydal Daoud ve Francii vysoce cenněný román
Meursault-přešetření (2015), jenž obdržel Goncourtovu cenu za první
román. V létě vyšel v nakladatelství Odeon rovněž i česky. Kamel Daoud v
rozhovoru pro RFI koncem loňského roku prohlásil, že si v mládí prožil
inklinaci k radikálnímu islámu.

Vyplatí se některé Daoudovy pasáže z textu, jenž obletěl svět, citovat:
„Na Západě zachrání uprchlík nebo imigrant své tělo, ale nevyjedná
již svoji kulturu s takovou jednoduchostí. Na to se – často s pohrdáním
– zapomíná. Jeho kultura je tím, co mu zůstává tváří v tvář
vykořenění a šoku z nových zemí. Vztah k ženě, jenž tvoří fundament
pro modernitu Západu, mu zůstává často nesrozumitelný dlouhou dobu,
mluvíme-li o obyčejném člověku.“ Co uprchlíkovi podle Daouda zbývá?
Jak bude postupovat v nové zemi, jež se ho rozhodne přijmout? „Bude
postupovat nejprve ve strachu, prostřednictvím kompromisů nebo ve snaze
uchovat si ‚svoji kulturu‘, jež se bude proměňovat pomalu, velmi pomalu.
Bude stačit málo, aby se navrátil do stáda, může to být i nějaký
citový neúspěch, aby se mu v bolesti vrátil. Kolektivní přijetí má v
sobě cosi naivního, když se omezuje pouze na byrokracii a očištění
charitou.“

Spisovatel Daoud ovšem upozorňuje zejména na zkreslené představy a rozdíly
mezi Západem a islámem – zvláště v sexu a postavení ženy. Proces
integrace jiných kultur staví spisovatel Daoud do opozice velmi ostře. Vůči
jeho názorům se silně vymezila skupina intelektuálů, kteří v textu o pár
dní později, 12. února, v Le Monde napsali, že alžírský spisovatel
vědomě šíří ta „nejotřepanější klišé“, a obvinili ho z
islamofobie a anti-humanismu.

Nemocný vztah muslimů k sexu a k ženě

Daoud odmítá ovšem, že by měl být muslim nahlížen jako „divoch“. Je
tedy divochem? „Ne. Je pouze jiný. Nestačí ho přijmout s tím, že dostane
papíry a společné ubytování a potom bude puštěn. Je nutné mu nabídnout
azyl pro tělo, ale také přesvědčit duši, aby se změnila.“ Neboť tento
„jiný“ přichází ze „širokého prostoru bolesti a hrůz, jimiž jsou
sexuální bída arabsko-muslimského světa, z nemocného vztahu vůči ženám,
tělu a touze“. „Přijmout neznamená, že ho vyléčíte,“ upozorňuje
varovně. A téměř filozoficky dodává: „Žena, jež je dárkyní života v
životě, jenž je ztrátou času, žena stává se mu ztrátou duše.“

Vztah k ženě je pro spisovatele Daouda „gordickým uzlem“ – tím druhým
ve světě Alláha. To je převážně hlavním důvodem, „proč je žena
odmítána, popírána, zahalována, uzavírána nebo vlastněna“. „Žena je
odrazem života, který není možné přijmout. Je zosobněním nezbytné touhy,
a tím pádem i vinna za strašlivý zločin života,“ uvádí spisovatel,
jenž zdůrazňuje, že toto je přesvědčení, jež převažuje mezi muslimy a
nejviditelnější je zejména u islamistů. „Islamista nemiluje život. Pro
něj se jedná o ztrátu času před věčností, pokoušením, zbytečným
oplodněním, oddálením Boha a nebe a zpožděním na té schůzce s
věčností. Život je produktem neposlušnosti a tuto neposlušnost produkuje
žena."

Tělo je pro většinový muslimský pohled něčím, co ženě nepatří.
Citujme z Daouda: „Žena je ženou pro všechny, kromě jí samé. Její tělo
je nabízeno všem, a její ‚bolest života‘ jen jí samé. Nemůže se
dotknout, aniž by se odhalila, milovat bez toho, aby obešla všechny ostatní
z jejího světa (aniž by se dovolila, ani sdílet bez toho, že se rozdrobila
mezi tisící právy. Když se svléká, vydává se zbytku světa a je na ni
útočeno, protože vystavila své nahotě svět, nikoliv proto, že vystavila
svá ňadra. Je sázkou, ale jí se ta sázka netýká; zbožštěna, ale bez
respektu vůči její osobnosti; je ctností pro všechny, bez ní samé; touhou
pro všechny, ale bez její touhy. Je místem, kde se všichni setkávají,
kromě ní samé. Je průchodem života, jenž jí zakázal její vlastní
život.“ Podobně je tomu ve vztahu k hodnotám, k nimž se „svět Alláha“
odvolává. Sex se stal prostředkem, který vede některé islamisty k tomu,
že šíří něco na způsob „islamistického porna“ v němž nabízejí
svým rekrutům popis ráje, podobající se spíše bordelu, určeného pro
věrné – zejména panny pro sebevražedné útočníky. „Islamismus je
atentátem proti touze. A tato touha někdy vede k explozi v západních zemích,
kde svoboda je tak drzá. Neboť ‚u nás‘ svoboda nastává pouze po smrti a
posledním soudu,“ napsal spisovatel. „Tyto hodnoty činí z muslimů zombie.
Sebevražední kamikaze si pletou smrt s orgasmem. A někteří frustrovaní
jedinci sní o tom jít do Evropy, aby unikli sociální pasti své zbabělosti:
chtějí poznat ženu, ale odmítají, aby jejich sestra poznala lásku s mužem.“

Spisovatel vyzývá, abychom nezavírali ani dveře, ale ani oči. „Zavírat
dveře povede jednoho dne k tomu, že budeme střílet oknem, což je zločinem
proti lidskosti. Ale zavírat oči před obtížnou a dlouhou prací pomocných
organizací znamená také zavírat oči před sebou a před druhými, což vede
k andělskosti, jež bude zabíjet.“

Kolektiv vědců varuje: nebezpečná islamofobie a zjednodušení

Podle skupiny vědců, mezi nimiž najdeme politology, sociology, ale i
novináře, se spisovatel Daoud nedostal dál, než že recykluje několik
základních myšlenek známých z děl historika Ernesta Renana (1823–1992) a
psychologa Gustava Le. Bona (1841–1931) – přesněji o islámu jako o „náboženství
smrti“ a „arabských hordách“. „Vzdálena klidné a důkladné diskusi,
jež vyžaduje vážné zkoumání faktů, argumentace Daouda pouze posiluje
islamofobní fantazie stále se rozšiřující části evropské veřejnosti,
berouce si za záminku odmítnutí andělskosti,“ píše ve své petici „kolektiv“
devetenácti sociálních pracovníků. Zjednodušení provedl Daoud zejména ve
velmi vágním označení „země islámu“. Proti sobě postavil bídu a
nerovnoprávnost ústící v „sexuální patologii“ proti „ráji a
sexuálnímu štěstí Západu“, aniž by podle nich zmínil „odlišné
formy nerovnosti a násilí“ činěném ženám i na Západě. Podobně se
dopustil autor faulu v psychologizaci, která nebere v potaz ekonomické a
sociální podmínky – popisuje uprchlíky pouze jako sexuální predátory.
„Muslimové tu vystupují jako vězňové islamistických diskursů,
redukováni na sebevražednou pasivitu (jsou buď ‚zombie‘.nebo ‚kamikaze‘).“
Z tohoto důvodu podle Daouda uprchlíci, kteří přijedou do Evropy, jak to
parafrázují petičníci, jsou vystaveni vkořenění vedoucímu ke kulturnímu
ústupu, jenž se vybíjí na ženách, které mají v arabském světě
podřadné postavení.

Nejproblematičtějším bodem je v Daoudově textu výzva k převýchově duše,
neboť jinak tato „deviantní masová muslimská kultura je pro Evropu
nebezpečím“ – kromě koloniálního paternalismu je Daoudův text
antihumanistický. „Podmiňovat přijetí osob, kteří utíkají z války a
devastace, je diskursem čistě antihumanistickým,“ píší v petici její
autoři.

V evropském kontextu se autoři obávají, že tato tendence ve výkladu nabere
vrchu. „Tváří v tvář nevídanému násilí je zapotřebí se věnovat
faktům, jak nabízí Kamel Daoud. K tomu je ale důležité nepokoušet se
nově aktualizovat věčná islamofobní klišé,“ píší závěrem. Povaha
diskuse to ale zatím podle nich neumožňuje.

Daoud: Daleko od hlučícího davu poslouchat (zatím) stromy a srdce

Nezvyklá reakce přišla od samotného spisovatele, který vyhlásil, že se
již nehodlá věnovat žádné další diskusi a přestává i psát jako
novinář. „Půjdu poslouchat sromy a srdce. Číst. Obnovit v sobě důvěru
a duševní klid.“ Jeho dávná ambice věnovat se výhradně literatuře
patrně přinesla jemu samému nečekané vyvrcholení.

Na obranu Daoudovy svobody „svobodně myslet“ se vzápětí přidali dva
muži, od nichž by to člověk právě nečekal. Prvním je spisovatel Pascal
Bruckner (Le Monde, 1. 3.), známý i u nás scénářem k Polanského filmu
Hořký měsíc (1992), a druhým – premiér Manuel Valls (na svém
facebookovém profilu).

Oba připomínají, že dogmatismus vlastní některým levicovým
intelektuálům zatemňuje prožitou skutečnost. Brucker petici srovnává s
fatwou, jíž je v Alžírsku Daoud vystaven, a píše v tomto případě o „fatwě
inteligence“. Socialistický premiér Valls rovnou volá: Podpořme Kamela
Daouda!

Bude-li Kamel Daoud veřejným intelektuálem v Alžirsku daleko od „pařížských
kaváren a klidných teras“, jak si myslí (ovšem stále ve výjimečném
stavu, dodejme), nebo se ocitne na nějaké pařížské terase sám, není
zatím jisté.
