Volby v USA: Co jste nevěděli o pánovi od Hillary Clintonové. Tu prý platí
velké korporace, Trumpa drobní střádalové. No a Putin...

Analytik a někdejší poradce Klause a Topolánka Tomáš Haas, který sám
žil dlouhá léta v zámoří, „vykopává“ pro ParlamentníListy.cz
americké prezidentské volby, které proběhnou již dnes v noci našeho času.

Asi bychom si nejdříve ze všeho měli říci, jak je to s mechanismem
amerických prezidentských voleb. Navzdory obecnému přesvědčení, nevolí
občané v USA svého prezidenta přímou volbou. Dnes, 8. listopadu, jako
každé čtyři roky, budou vybírat členy tzv. The United States Electoral
College, tělesa, které se po volbách sejde ve Washingtonu a provede samotnou
volbu teamu prezidenta a viceprezidenta. Složitý systém je dědictvím
prvních let historie USA, kdy se státy Unie rozhodly, vzhledem k rozloze země
a tehdejší obtížnosti přímé volby, že každý ze států si zvolí
počet „elektorů“ podle počtu jejich zástupců v Kongresu, každý podle
svých volebních pravidel. District of Columbia, okres, ve kterém leží
hlavní město Washington a který nepatří k žádnému státu Unie, má své
delegáty, jejichž počet se rovná počtu elektorů státu Unie s nejmenším
zastoupením v Kongresu.

Celkově bude mít letošní College of Electors 538 elektorů, což odpovídá
435 členům Sněmovny reprezentantů a 100 senátorům, plus tři elektoři z
District of Columbia, Washingtonu. Pro zvolení potřebuje kandidát na
prezidentský úřad většinu, tj. v aktuálním případě 270 hlasů.

Všechny státy Unie, s výjimkou Maine a Nebrasky, volí své elektory na bázi
„vítěz bere vše“. Prakticky to znamená, že i kdyby dejme tomu v
Kalifornii vyhrála Hillary Clinton jen s 51 procenty voličských hlasů, budou
všichni kalifornští elektoři povinni volit v College of Electors právě jí.
V praxi to může znamenat, a čtyřikrát v historii se to skutečně stalo,
že prezidentem může být zvolen kandidát, který obdržel celostátně
méně voličských hlasů, než jeho soupeř. Naposledy se to stalo v roce 2000.

Ve skutečnosti ovšem letos nejsou jen dva kandidáti, jak bychom mohli soudit
z mědií. Na volebních lístcích se jich objeví více než 24, budou to
kromě demokratky Hillary Clintonové a republikána Donalda Trumpa ještě
delegát Libertariánů Gary Johnson, kandidátka Zelených Jill Steinová a
kandidát Konstituční strany Darrell Castle a celá řada nezávislých
kandidátů.

Jediným kandidátem, který bude spolu s Clintonovou a Trumpem na volebních
lístcích ve všech amerických státech, je Gary Johnson, ale třetí a
další kandidáti by mohlí zamíchat s volbou jen tehdy, kdyby některý z
nich vyhrál alespoň v jednom státě Unie (velmi málo pravděpodobné), nebo
by získal nějaké hlasy v jednom z těch zmíněných dvou států, Maine a
Nebrasce, které by pak mohly scházet jednomu z dvou předních kandidátů.

Zvláště pokud je volba těsná, se tedy můžeme dočkat překvapení.

A teď k volbám samotným a k vyhlídkám dvou předních kandidátů.

Mám-li je charakterizovat jedním slovem, pak bych použil slovo „establishment“,
které znamená stávající mocenskou strukturu. Jasným kandidátem
establishmentu je Hillary Clintonová, jejím protivníkem je kandidát „antiestablishmentu“,
Donald Trump. Ještě nikdy v historii nebyly role tak zřetelně narýsovány.

Hillary Clinton je nejen manželkou bývalého amerického prezidenta, Billa
Clintona, ale byla sama od roku 2001 do roku 2009 senátorkou za stát New York
a v letech 2009 až 2013 byla Secretary of State (ministr zahraničních věcí)
Obamovy vlády. Jen těžko by se mohl najít někdo více „srostlý“ s
americkými mocenskými strukturami jako ona.

Donald Trump, naproti tomu, nikdy nedržel žádný veřejný úřad. Je
úspěšným byznysmenem, a někdy kontroverzní osobou, díky své volbě slov,
ale rozhodně není tím Trumpem, kterého popisují americká i naše média,
není jednoduchý a hloupý, není populistou (alespoň ne o nic víc, než
Hillary Clintonová), není nebezpečným jestřábem a není loutkou v rukách
své strany, republikánů. Dokonce se dá říci, že vyhrál v primárkách a
stal se kandidátem republikánů navzdory stranickému vedení a navzdory mnoha
nejvlivnějším funkcionářům, kongresmanům a senátorům Republikánské
strany. Je tedy skutečným kandidátem „antiestablismentu“. O to větší
je jeho podpora mezi prostými americkými voliči. Jeho kampaň se
rozjížděla pomalu. Navzdory médiím, která se mu vysmívala a popisovala ho
jako excentrického polodivokého muže bez šancí, dokázal přesvědčit své
krajany, že je reálným kandidátem a že právě on může přinést změny,
po kterých Američané touží a odpovědět na otázky, které je znepokojují.

Proti němu hovoří především několik skutečných handicapů. Hovořilo
proti němu nejen to, že byl na počátku své kampaně, po ohlášení
kandidatury, obecně málo známý, kromě New Yorku, který byl střediskem
jeho byznysu a kde se jeho firmy výrazně zapsaly do architektury a prosperity
města. Nebyl zvyklý hovořit řečí politiků, kterou tak dobře známe i u
nás – mluvit půl hodiny, aniž řekl cokoliv podstatného. Nestály za ním
peníze velkých korporací, jako za jeho soupeřkou. Jeho kampaň financoval on
sám a statisíce drobných podporovatelů. Nestála za ním silná a vokální
umělecká lobby, která podporovala jeho oponentku a co horšího, nebyl
miláčkem médií a média jej dlouho odmítala brát vážně a později k
němu byla otevřeně nepřátelská.

Dokázal ale tyto handicapy obrátit v pozitiva. Voliči ho začali vnímat jako
někoho, kdo hovoří jejich řečí, někoho, kdo hovoří o problémech,
které je trápí a kdo v praktickém životě dokázal splnit to, co sliboval,
vytvořil desetitisíce lidí zaměstnávající podniky. Dokázal si získat
jejich důvěru, stát se někým, komu mohli věřit. Kupodivu se kontroverzní
miliardář dokázal stát jedním z nich. To se Hillary nikdy nepodařilo, a ne
že by se nesnažila.

Dokonce i jeho „skandály“ se obrátily v jeho prospěch. Před deseti lety
řekl něco., co média popsala jako „šovinistickou a sexistickou“
poznámku o ženách. Média se snažila z toho udělat vážný problém, ale
jeho popularita nepřestala růst, taková politicky nekorektní řeč je „prostému
lidu vlastní“ a navíc se jednalo o cosi mnoho let starého, nebyl to „populismus
na objednávku“. A když se mu to Hillary Clintonová pokusila vyčíst,
dopadlo to pro ní špatně, označit Trumpa za sexistu mohl možná nějaký
učitel dobrých mravů v nedělní škole, ale ne žena, která kryla
sexuální skandály svého manžela přímo v Bílém domě.

Jak je možné, že se Donald Trump dokázal stát z politicky nezkušeného a
politicky nekorektního terče médií vážným kandidátem a v závěru
kampaně dokonce rovnocenným soupeřem ženy, pro kterou hovořilo vše a
která ovládá politické řemeslo jako málokdo na světě? Především bylo
těm, kdo jej od počátku sledovali, zřejmé, že je člověkem, který
dokáže hodnotit své přednosti a své nedostatky a umí se rychle učit.
Donald Trump v listopadu 2016 není Donaldem Trumpem z listopadu 2015.

Hillary Clintonová. Od počátku kampaně ji pronásledovala její minulost. To,
co mělo být její předností, se stalo jejím největším handicapem. Čím
vice se na ní zaměřila světla reflektorů, tím více ztrácela respektu,
pravý opak toho, jak byl americkou veřejností vnímán její soupeř. Její
mediální poradce, nejproslulejší americký PRman a mediální manipulátor
James Carville, který zachránil jejího manžela Billa Clintoma před
impeachmentem a dokázal zvrátit veřejné mínění v jeho prospěch, musel ke
konci kampaně vsadit na protiruskou kartu a snažil se přesvědčit voliče,
že americký politický systém je infiltrovaný ruskými agenty a že
Vladimír Putin ve spojení s FBI a republikánskými senátory a kongresmany
ovlivnil americké volby. Putin se stal na několik týdnů téměř centrální
figurou amerických voleb, téměř se mohlo zdát, podle pozornosti, kterou mu
věnovala media, že je třetím a možná nejsilnějším kandidátem. Ani
tento trik nepomohl, naopak, Američané vědí, že pokud by to byla pravda,
pak by to byla především vina Hillary Clintomové a jejích kolegů v
americké administraci, kteří by něco takového neměli nikdy připustit. A
vyplouvaly další a další skandály, její neuvěřitelná nedbalost v
zacházení s e-maily, protizákonné používání nechráněné soukromé
poštovní schránky pro ukládání tajných vládních dokumentů a Clintonova
nadace, kterou financovaly arabské vlády, Libye, kde její liknavost a její
nevůle řešit krizi, kterou vyvolaly Spojené státy a její špatná
rozhodnutí, stály životy amerických diplomatů a další a další.

Hillary Clintonová se nakonec v závěru kampaně ocitla v defenzívě –
finiš se jí, na rozdíl od Trumpa, vůbec nedařil. Vypadala jako troska sama
sebe, ztrácela tah na branku. Trump naopak přinesl vizi, vizi Ameriky, které
se vrátí její velikost a o které budou rozhodovat ne globální korporace a
arabští šejkové, ale američtí občané. Do jaké míry to může naplnit,
je jiná věc, ale rozhodně si volič vzpomene na Reaganovo „Shining city on
the hill“, „Zářící město na vrcholku kopce“. Trump není Reagan, ale
Američané si pamatují, že byl terčem podobné nevraživost médií a jeho
vize byla zpochybňována a zesměšňována, podobně jako Trump byl terčem
úsměšků jako nepříliš inteligentní „herec, jehož největší
životní role byla ta se šimpanzem v televizní reklamě“ a přesto se stal
milovaným a respektovaným prezidentem.

Je těžké predikovat výsledek voleb. Pokud máme věřit průzkumům,
Clintonová je stále ve hře, ačkoliv Trumpův finiš je daleko lepší a
trendy v posledních týdnech hovoří pro něj, což přiznávají i jemu
nepříliš nakloněná americká média. Ale stav je těsný, a když nic
jiného, pak právě ten zvláštní americký volební systém může výsledek
voleb obrátit na ruby.

Bude to napínavé.
