Je zle, pravicoví extremisté zavlečou Evropu do konfrontace. Analytik
Jelínek volá po mobilizaci všech demokratů

ROZHOVOR Je zle a politická reprezentace napříč Evropou by měla zpozornět.
„Měla by jít do sebe především po stránce hájení a reprezentace
zájmů svých voličů, od kterého spousta stran podle mě fakticky ustoupila,“
uvedl politolog Lukáš Jelínek. Ten totiž varuje před vzestupem přízně
voličů ke krajně pravicovým silám. Navíc upozorňuje na konflikt polské
strany Právo a spravedlnost nejen s Evropou, ale i s Ruskem: „Polsko-ruské
vztahy hrozí velmi vážnou eskalací. Polský nacionalismus, který se
konfrontačně vymezuje vůči Rusku, může přivést do obtížné situace
nejen Polsko, ale i Evropskou unii.“

Francie, Británie, Dánsko, Nizozemí, Maďarsko, Polsko... Ve všech těchto
zemích existují výrazné politické síly, které se odklánějí od
hlavního proudu evropského myšlení. Chtějí výstup svých zemí z EU,
případně navázání větší spolupráce s Ruskem. Nedávno zamával
veřejným míněním vstup Mariana Kotleby do slovenského parlamentu a jeho
stranu označil prezident Zeman za „fašistickou“. Měl by se Brusel
některých z nich obávat? Kterých nejvíc?

Netýká se to ani tak Bruselu, jako spíš národních vlád, které stále
hrají v evropské politice prim a další evropské struktury jen realizují
vůli, na které se dohodnou. EU je ohrožena přinejmenším ze dvou směrů.
Jednak vidíme na jižním křídle posilování nových hnutí, která jsou
profilována především sociálně a těží z toho, že vlády nedokáží
uspokojovat reálné zájmy a potřeby obyvatelstva, selhávají tradiční
strany často levicové a pak vznikají nová levicová hnutí jako Syriza nebo
Podemos. Nejsou protievropské, ale kritizují skutečnost, že Evropa se
integruje sice politicky, ale nedochází k integraci sociálních systémů a
ke kontrole nadnárodních korporací. Říkají, že politická integrace
ještě zdaleka nemá takovou rychlost, jako je vývoj nadnárodního kapitálu
a ekonomické globalizace.

Pak jsou tu radikální politické síly, které těží spíš z nacionálních
a bezpečnostních otázek v zemích, kde se těžko zvládá integrace jiných
etnik, vlády nejsou schopny zajistit lidem z jejich pohledu dostatečné
bezpečí a etnická situace se nebezpečně promíchává se sociální
situací. To je pro Evropskou unii a integraci mnohem větší nebezpečí.
Často totiž dochází k volání po tom, aby státy začaly brát věci do
svým rukou, než aby se spoléhaly na příhraniční spolupráci. Na takovém
vývoji by nejvíc prodělaly malé státy, protože by pro ně bylo mnohem
obtížnější uplatnit se nejen na politickém, ale i na bezpečnostním poli
proti zájmům evropských velmocí.

Tyto dvě tendence evropskou integraci rozhodně ohrožují a je jen věcí
politických stran a proudů, které se k ní hlásí, aby dokázaly lépe
spolupracovat a komunikovat jak na evropské, tak na národní úrovni.

Asi se dá těžko říci, která z politických stran nebo hnutí by mohla být
nejnebezpečnější v tomto kontextu…

Je to hodně těžká otázka. Vidíme, jak se i radikální pravice často
proměňuje, což je zřetelné na příkladu německé AfD, která nejdříve
existovala jako spolek technokratických euroskeptiků, až časem začala do
své rétoriky přijímat vyjádření výrazně nacionalistická. Podobně
bychom se mohli dívat i na další strany. Marian Kotleba je ukázkový
případ, protože se dokonce hlásí ke Slovenskému státu a k atributům,
které měl dokonce společné s německým nacismem. Naopak u Marine Le Pen
můžeme sledovat umírnění názorů do roviny přijatelné pro část
voličů. Ve Francii na to jdou mnohem mazaněji, protože se snaží převzít
voliče etablovaných stran.

Nemám sám jasno v tom, která z těchto metod je nebezpečnější. Jestli
otevřené hlásání principů, které narážejí na pravidla a zásady
demokratické společnosti, nebo když se krajní pravice přetvařuje a snaží
se být co nejvíce přijatelná. Oba procesy by měly být varováním pro
demokratické politické síly a v žádném okamžiku by se neměly chlácholit
tím, že radikální pravice není tak silná a není tak zle. Myslím si, že
zle docela je. Politická reprezentace napříč Evropou by měla jít do sebe
především po stránce hájení a reprezentace zájmů svých voličů, od
kterého spousta stran podle mě fakticky ustoupila. : U AfD, která v teď v
zemských volbách v Německu získala mezi 10 až 20 procenty, bych se chvíli
zastavila. Je podle vás AfD populistická nebo xenofobní? Předseda bavorské
Afd Petr Bystroň pro ParlamentniListy.cz na taková označení reagoval takto:
„Je absolutní nehoráznost, když nás označují jako xenofoby nebo
nacionalisty v negativním slova smyslu. Jde o snahu nás očernit a nalepit na
nás něco negativního, oddálit nás od voličské základny, kterou je
střední třída.“ Z pohledu dlouholetého novináře a germanisty Jaroslava
Šonky je nápadná příchylnost k AfD v Sasku-Anhaltsku, která je více než
dvojnásobná ve srovnání se starými spolkovými zeměmi. Říká, že jde o
„jasně postkomunistický jev a znamení nezralosti politického uvažování
lidí.“ Jak si to vysvětlujete vy?

Na německém příkladu se dá hezky dokumentovat odlišné chování
společnosti postkomunistické, a té, která žije dlouhá desetiletí v
demokratických poměrech. V Německu je obecně vnímána snižující se
legitimita etablovaných stran, především CDU a SPD, voliči jsou s nimi
nespokojeni. Na západě Německa, například v Bádensku-Württembersku, je
jako alternativa vnímaná strana Zelených, která svým způsobem představuje
také radikální alternativu, ale takovou, kterou už mohli voliči poznat a
vyhodnotili ji jako případný efektivní lék na problémy CDU nebo SPD. Ve
východní části Německa je považováno za náhradní možnost hnutí,
které je nové, vnímá evropskou integraci velmi kriticky, nebo které ji
dokonce odmítá a dostalo nálepku, že velmi šikovně umí žonglovat s
xenofobií nebo nacionalismem.

To je ukázka dvojího přístupu, který lze zaznamenat v německé
společnosti, ale do značné míry by se dal přenést na celou evropskou půdu,
tedy na vztah postkomunistických transformačních demokracií a tradičních
demokracií. AfD si počíná velmi chytře, ne nadarmo se na jejich čelných
pozicích objevuje řada vzdělaných lidí. Ačkoli nejsem germanista a
čerpám z otevřených zdrojů, zaznamenal jsem tu úžasnou dělbu práce ve
vedení AfD, kdy se někteří snaží vystupovat co nejkultivovaněji a
představovat návaznost na demokratickou tradici, a na druhou stranu si AfD
uchovává ve vedení radikály, kteří se sbližují s nejkrajnějšími
politickými silami a jsou kontaktem do této vrstvy společnosti. Všichni
dohromady dávají tým, který dokáže oslovit velice široké spektrum
voličů, od antisystémových příznivců až po ty, kteří v ní vidí
zlepšení demokratického systému.

Ještě by mě zajímalo, jak vnímáte situaci v Polsku. Kabinet mluví o
reformách, odpůrci o „čistkách, které nemají obdoby“. Za tři měsíce
fungování vyměnili policejní špičky, odešli čtyři šéfové tajných
služeb, klíčoví úředníci, na protest rezignovali někteří generálové
armády. Voličům prý ale změny nevadí. Podle průzkumů má Právo a
spravedlnost víc než 35 procent podpory. Zřejmě to souvisí se sociálními
výhodami, které vláda slibuje…

Polský případ je dost nebezpečný a specifický. Současná vládní
reprezentace aplikuje přístup ‚vítěz bere vše a patří mu vše‘. A to
v situaci, kdy je vládnoucí strana Právo a spravedlnost v konfliktu nejen s
Evropou, ale i s Ruskem. Především polsko-ruské vztahy hrozí velmi vážnou
eskalací. Vidíme to na přístupu Poláků při vyšetřování letecké
katastrofy ve Smolensku, v rétorice vůči Rusku, ve snaze co nejvíce opevnit
východní hranici a z apelů na americkou vojenskou přítomnost na východě
Evropy. Polský nacionalismus, který se konfrontačně vymezuje vůči Rusku,
může přivést do obtížné situace nejen Polsko, ale i Evropskou unii,
která sice na jedné straně Rusko kritizuje za politiku vůči Ukrajině, za
anexi Krymu, ale zároveň se snaží, aby nebyly zpřetrhány vazby, které se
podařilo za posledních dvacet let mezi Západem a Východem navázat.
Vzrůstající nacionalismus a arogance současné polské moci může mít
mnohem širší dopad, než je nárůst radikálních politických proudů v
ostatních zemích Evropy.

Když sledujeme vývoj a vezmeme v potaz veškeré skutečnosti, které jste
zmiňoval. Co z toho vyplývá pro Českou republiku nebo pro rozhodování v
parlamentních volbách v roce 2017?

Všímat si všech nálad, které společností hýbou, které mohou
dosvědčovat to, že dochází k hloubení příkopů ve společnosti, k
nerovnosti, k nespravedlnosti. V okamžiku, kdy lidé mají pocit, že je
měřeno dvojím metrem, majetným, nemajetným, starým, mladým, mužům a
ženám, pak vzniká půda pro nejrůznější radikální politické formace.
Klíčové je trvat na sociální stabilitě a sociálním smíru. I to je
součástí bezpečnostní politiky, o které politici tak strašně rádi
hovoří, protože se neměří jen počtem vojáků a policistů, ale i
úrovní sociálního systému a veřejných služeb. Důležité je, aby se
lidé cítili bezpečně.
