Obtěžující muži na veřejných koupalištích, zapálená auta, zavádění
nových svátků. Jsme připraveni? Uznávaný psycholog Brančík o hrozbách
islamizace

ROZHOVOR Pojďme se zeptat sami sebe: Jsme připraveni na obtěžující muže
na veřejných koupalištích a v důsledku toho zavádění odděleného
koupání mužů a žen? Jsme připraveni na výtržnosti, zapálená auta,
létající kameny a přímo boj v ulicích měst, jako tomu bývá v Paříži
nebo v Malmö? Jsme připraveni zařazovat do kalendáře nové svátky, třeba
ramadán, jako se tomu děje na Západě? Tyto a mnohé další otázky si klade
psycholog Jiří Brančík, uznávaný expert ve svém oboru se zkušeností
vojenského lékaře při misi v Bosně.

Naposledy jsme společně dělali rozhovor v listopadu krátce po
teroristických útocích v Paříži. Než jste mi stačil poslat odpovědi na
otázky k aktuálnímu rozhovoru, došlo k teroristickým útokům v Bruselu.
Obávám se, že za další čtyři měsíce budeme v případném rozhovoru
řešit to samé téma...

Mám obavy podobné. Nemusí to být ani tak dlouhá doba, o to je to horší.
Ony to již nejsou obavy, ale jistota. Není otázkou, jestli zaútočí, ale
kdy a kde.

V Bruselu na letišti a v metru opět umírali nevinní lidé. Politici
nabádají k tomu, aby se lidé nebáli a naopak se více semkli. Společně
prý islamisty určitě porazíme. Přiznávám ale, že kdybych žil v Bruselu,
tak bych se bál. Mimo jiné také proto, že představitelé Evropské unie se
spíš starají o muslimské uprchlíky než o evropské obyvatelstvo...

Zde je citát získaný v den, kdy bruselské útoky, k nimž se přihlásil
Islámský stát, ostře odsoudila také Severoatlantická aliance:

„Brusel je symbolem celé Evropy, svobodné a mírové. Budeme bránit naše
hodnoty proti bezohledným činům těch, kteří se snaží na tyto hodnoty
útočit. Jsme odhodláni předcházet terorismu a porazit ho. Dokážeme to tak,
že se semkneme jako demokracie a otevřené společnosti.“

Vnímáte také tu naprostou prázdnotu, bezobsažnost, vnímáte ty gejzíry
bezmoci? Věřím a vím, že podobně to vnímá drtivá většina běžných
lidí. Dokud budou naše životy ovládat lidé bez vizí, lidé prázdní a
neschopní, nepohneme se. Já osobně vím, že existují lidé přesně
opační a je jich mnohem více. To je mojí nadějí.

Člověk si asi nedovede úplně představit, co zažívají samotné oběti
teroristického útoku či jejich příbuzní. Hrůza, děs, noční můry,
panika, strach atd. Nemůže ale vedle těchto negativních záležitostí
následovat paradoxně také jistá úleva? Přece jenom se dalo čekat, že
Paříží to zdaleka neskončilo. Brusel to má nyní „konečně“ za sebou...

Já úlevu nepociťuji. Jednak proto, že Brusel to zdaleka „nemá za sebou“.
Za sebou můžete mít zkoušku, nebo skok z padáku, který již znovu
dobrovolně neabsolvujete. Ale zde si nemůžete vybrat. Bouchlo to jednou a
bouchne to třeba ještě pětkrát? Stokrát? Nevíme; čili nemáme to za
sebou. Trápí mě, kolik musí ještě zemřít nevinných lidí, než další
lidé prohlédnou? Bráno z jiného úhlu pohledu – Brusel to má „za sebou“,
dostal tedy možnost poučit se z vlastní zkušenosti. Využije té šance?
Nebo půjde doslova jako ovce na porážku?

Už po událostech v Paříži se hovořilo o tom, že se Evropa ocitla ve
válce. Úzkostlivě politicky korektní politici se tomuto slovu vyhýbají;
když už, tak mluví o válce proti zradikalizovaným muslimům. Otázkou je,
jak se pozná onen zradikalizovaný muslim od toho „hodného“. Nechci
přilévat olej do ohně, ale rozdíl mezi oběma je často pouze otázkou času...

Samozřejmě, že nepozná. Jednoduše to není v lidské moci. Někde jsem
zaslechl myšlenky o psychologickém testování migrantů, to je také naprosto
nemožné z mnoha důvodů. To je jedním z nesmyslů, když politici mluví o
„řízené“ migraci, o prověřování běženců atp. Ještě nikdo nikdy
neřekl, jak to chce udělat, jaký má na to recept. Po každém takovém
útoku slýcháme řeči o tom, že něco takového nemá nic společného s
islámem. Přiznám se, že tomu příliš nerozumím. Od 11. září 2001 mají
všechny větší teroristické útoky na svědomí právě muslimové, kteří
přece vyznávají islám. Ne všichni muslimové jsou teroristé, ale všichni
teroristé jsou muslimové...

Z velmi jednoduché statistiky vyplývá, jak to s muslimy a terorismem je.
Islámští teroristé za poslední dekádu zabíjeli mnohonásobně více, než
za stejné období evropští teroristé a to jsou v evropské populaci
zastoupeni mnohem méně. Statistiky jsou například na Wikipedii a denně jsou
aktualizovány, každý si je může přečíst. Chci ovšem naprosto zdůraznit,
že terorismus není to jediné, čeho je třeba se s islamizací bát. Pojďme
se zeptat sami sebe: Jsme připraveni na obtěžující muže na veřejných
koupalištích a v důsledku toho zavádění odděleného koupání mužů a
žen? Pro islámského muže je každá spoře oděná žena prostitutka hodna
opovržení, či znásilnění. Stejně tak opovrhují ženami bez doprovodu
mužů, množí se sexuální útoky, máme toto zapotřebí? Jsme připraveni
na výtržnosti, zapálená auta, létající kameny a přímo boj v ulicích
měst, jako tomu bývá v Paříži nebo v Malmö? Jsme připraveni zařazovat
do kalendáře nové svátky, třeba ramadán, jako se tomu děje na Západě?
Jsme připraveni na to, že se s muslimy časem nedomluvíme, protože většina
není ochotna se naučit náš jazyk? Jsme připraveni na to, že muslim nepodá
ženě ruku? Jsme tedy připraveni vzdát se racionálního a kritického
myšlení a pomalu, plíživě se podvolovat netolerantnímu náboženství?
Jsme připraveni na nerovnost žen? Jsme připraveni přijít o křesťanství
jako univerzální evropskou hodnotu? Jsme připraveni být utlačovanou,
podřadnou menšinou ve vlastní zemi? Jsme připraveni na růst kriminality a
sexuálních útoků?

Lehce se zapomíná na podstatnou věc. Kromě přímých teroristických
útoků je zde hrozba závažnější: postupné zhoršení kvality našeho
života až k překročení hranice – konečná likvidace našeho způsobu
života, naší kultury. To bychom si měli uvědomovat každý den.
Východoevropským metropolím se zatím tato zvěrstva vyhýbají. Jistě je
důvodem to, že Paříž, Madrid, Londýn nebo Brusel jsou důležitějšími
centry než Bratislava nebo Budapešť. Nespočívá ale jeden z hlavních
důvodů také v tom, že v této části Evropy žije jen mizivé procentu
muslimů?

Samozřejmě, že množství muslimů musí hrát roli. Pro sebe si to
přirovnávám k podkritickému a nadkritickému množství štěpného
materiálu v jaderné pumě. Když dojde k překročení množství jedinců
určité kultury v jednom prostoru, chce tato kultura žít svým životem.
Potíž je, že nikdo asi přesně neví, jaké množství je nadkritické. A
zde by měla nastoupit běžná lidská moudrost: mnoho věcí ozřejmí čas.
Dokud se tak nestane, nemůžeme nikomu dovolit experimentovat s našimi životy.
Slovo experiment je ještě slabé. Jedná se v pravém smyslu slova o hazard.
Asi všichni vidíme, že východoevropské země se začaly – vesměs –
chovat racionálně. Já to přičítám tomu, že naše nepříjemné
zkušenosti s životem v totalitě se teď zúročují a v tom může být naše
záchrana. Země západní a tzv. demokratické tuto historii nemají,
získávají svoji zkušenost nyní. Je velkou otázkou, zda ji ještě vůbec
stačí využít ke svému dobru.

Lidskoprávním aktivistům jistě v této chvíli vstávají vlasy hrůzou a
šéfredaktor Blisty.cz Jan Čulík na mě možná zvažuje podání žaloby,
nicméně, ono skutečně platí, že země s větším počtem muslimů jsou k
teroristickým útokům o mnoho náchylnější. Čím méně muslimů, tím
větší bezpečnost...

Jsem si poměrně jistý, že mnoha a mnoha takovým aktivistům vlasy zůstanou
ve stejné poloze jako před Bruselem. Zde jde o to, že tito lidé se sami
před sebou a blízkým okolím pasovali do role „elit“, určujících, co
je a není morální, co je dobré pro ostatní. Toto vše tu již bylo,
samozřejmě to nese znaky totalitního myšlení. Protože se jedná o
přesvědčení silné, bytostné – někdo by možná řekl „dané od Boha“
– je v podstatě nevyvratitelné, nezměnitelné. Pokud toto přesvědčení
je na úrovni diskuse, prosím, každý má na názor i jeho prezentaci právo.
Pokud někdo druhého za názor chce trestat, poškodit ho, například v jeho
profesi, je to už jinde. Nemohu ani říct, ať si to pan Čulík srovná před
svým svědomím – každý to svědomí máme jinak nastavené…

Už jsme se bavili o tom, že mít strach je přirozené. Běžný Evropan se
nepůjde vyhodit do vzduchu a stejně tak se běžný Evropan žijící v
Bruselu a Paříži nemůže cítit po tom všem úplně ve své kůži. Od
malička je nám vtloukáno do hlavy, že jsou všichni lidé stejní. Přitom
vědci již dokázali, že v průměru mají nejvyšší IQ Asiati a nejnižší
zase obyvatelé Afriky. Liší se tedy také samotná lidská psychika? Nebo
jsou tyto rozdíly způsobeny jen vlivem prostředí?

Ze základního pohledu opravdu stejní jsme. V psychice jsou určité odchylky
ve způsobech reagování a emočním prožívání. Všichni to známe –
člověk z Asie často nakládá s emocemi jinak než třeba člověk ze
Středomoří. Ve vztahu k povinnostem a ke vzdělání jsou Asiaté často
příkladní. Mnoho věcí je modifikováno výchovou, prostředím, vývojem
celého společenství v daném regionu. Samozřejmě, že nejsme stroje, naše
chování nelze redukovat na přítomnost či nepřítomnost určitých genů. I
poměrně složité chování jako je důvěra v druhé, či tzv. etnocentrismus
(upřednostňování vlastního kulturního zázemí) je podmíněno
hormonálně (známý oxytocin).

Má se téměř za jisté, že religiozita (potřeba víry) je vrozená, u
někoho se však manifestuje silněji než u druhého. Proč to uvádím –
jsou zkrátka některé mechanismy v nás zakořeněny příliš silně, než
aby mohly být změněny v krátkém čase naivně myšlenou převýchovou.
Přesvědčený katolík ze své víry neustoupí, přesvědčený muslim také
ne. Pokud jsou v těchto vírách a postojích prvky neslučitelné, nemohou
vedle sebe zkrátka takové populace bez konfliktů existovat. A dodávám:
neberme v potaz jen náboženské prvky – jedná se o celek – naše životy
a způsoby našeho žití.

Přikláním se k tomu „naprogramování“. Pod tím slovem je však nutno
zahrnout nejen nějakou indoktrinaci, třeba během krátkého výcviku. Jedná
se opět o vývoj kultury v řádu staletí, o předávání postojů,
zvyklostí, pohledů na život, až se vytvoří stabilní struktura. Lze ji
nazvat kulturní kolektivní DNA. K vaší otázce – pokud máte po staletí
zakódováno, že vaše činy má na svědomí bůh, je to potom jeho svědomí
a ne vaše. Velmi elegantní způsob, jak se vyvinit z kriminálního činu.
Přemýšlet o termínu svědomí u takto vývojově nastavených lidí je v
podstatě zbytečné. „Přeprogramovat“ se ale budou patrně muset také
samotní Evropané. Po druhé světové válce byl na kontinentu mnoho desítek
let mír. Nyní se vše změnilo a zejména obyvatelé západních evropských
metropolí si musí zvyknout na to, že se také večer nemusí vrátit z práce
domů. Jsou na něco takového lidé žijící v 21. století psychicky
připraveni? Nejsme přece jenom v porovnání s našimi předky žijícími v
období 2. sv. války poněkud „změkčilí“?

Otevřeně se dnes mluví o tom, že si musíme na teror zvyknout. Já za sebe
coby občana této země upřesňuji – s tím zvykáním pomalu! Než si
zvykneme, máme možnost mnoho věcí ovlivnit. Trochu pochybuji, co mohou
měnit občané západních metropolí, my však tu šanci máme. Jednoduše ji
vyjádřila polská premiérka – Polsko nebude brát migranty. Je to řešení
jednoduché, logické, nezbytné.

Tím není řečeno, že v budoucnosti se nenajde smysluplná cesta, jak pomoci
opravdu potřebným. V současnosti to však neumíme, kdo tvrdí opak, lže.
Ještě k „přeprogramování“ – v něčem se moc měnit nemusíme,
kvalitní „program“ máme v naší psychice. Jmenuje se anticipace –
schopnost předvídat. Podle některých vědců se tato schopnost podílela
již v konkurenčním boji mezi námi (Homo sapiens) a našimi bratránky (Homo
neanderthalensis). Neandertálci nebyli zdaleka nějaké primitivní opice, byli
velmi vyspělí. My jsme (vedle mírných technických výhod) měli jednu
přednost – na základě lepší schopnosti komunikace jsme se mohli zachovat
více v souladu s měnícími se podmínkami (měnící se klima, množství a
druhy lovné zvěře atd.). Mohli jsme do značné míry předvídat. Když se
podívám na současného člověka, některým lidem tato schopnost vlastní
není. Budu se asi opakovat, ale jsem šťastný, že žiji v přesvědčení,
že většina z nás tuto vlastnost má a využije ji ke svému přežití.

Jak se podle vás bude situace nadále vyvíjet? Uvědomí si kancléřka
Merkelová a vůbec všichni představitelé EU, že se mýlili? Nebo budou
dále horovat pro otevřené hranice, multikulturalismus a okázale přehlížet
prohřešky muslimských migrantů?

Další vývoj předpovědět neumím. Já se ve svých úvahách soustřeďuji
na možný vývoj v regionu našich, tzv. východních zemí – zemí
Visegrádu i možná dalších. Jak jsem již uvedl, máme šanci. Někteří
politikové v čele s paní Merkel už zašli příliš daleko, než aby
přiznali svůj omyl. Navíc schopnost přiznat si svůj omyl vyžaduje
člověka s určitým kvalitním formátem. Zkrátka – politik nějakou
chvíli nějakým způsobem funguje, potom jeho období končí a nastupují
jiní. Tak to zkrátka je.
