Češka žijící dlouhodobě v Belgii popisuje děsivé praktiky z muslimských
čtvrtí a posílá tento vzkaz do rodné země

ROZHOVOR ParlamentníListy.cz přinášejí v den teroristických útoků v
Belgii šokující svědectví Češky Zuzany Novotné, která 10 let žila v
Bruselu v těsném sousedství „hlavního stanu“ muslimských teroristů v
Evropě, bruselské čtvrti Molenbeek.

Evropu podle ní čekají kvůli řízené invazi muslimských imigrantů
nepřekonatelné potíže. Je strašné mít strach ve své rodné zemi a bát
se o osud svých potomků. Jen naivní člověk se může domnívat, že tomu v
Čechách bude jinak. Jsme nepoučitelní a budeme muset prchat ze svých
domovů, jako tomu bylo v Belgii. Nechci to zažít tady znovu a budu se bránit
třeba se zbraní v ruce, tvrdí zpěvačka a fotografka Zuzana Novotná, která
žila jen pár kroků od místa, kde před několika dny policie dopadla
nejhledanějšího teroristu v Evropě Abdeslama.

Spojení evropské kultury s kulturou muslimských imigrantů valících se na
Evropu nemůže fungovat, říká žena, jejíž předek byl předsedou
agrární strany. Doma se podle jejího názoru prostě chovají jinak než mezi
křesťany. Když to bude nutné, je třeba odejít kvůli bezpečnosti i z
Evropské unie.

Žila jste dlouhá léta v Bruselu. Byly už v té době s muslimy v hlavním
městě Evropské unie nějaké problémy?

Žila jsem v Bruselu, dokonce přímo v centru města, kde jsme tehdy s
manželem koupili menší činžovní dům. Vlastně jsem se ocitla v Belgii
náhodou. Tehdejší režim nebyl příliš shovívavý k Západu a vzhledem k
tomu, že jsem kdysi zpívala i v AUS VN, ba dokonce jsem odmítla spolupráci,
k níž mě STB marně přemlouvala, nedostala jsem vízum a bylo mi řečeno,
že mě režim nepustí ani na návštěvu. Po delším zvažování jsem
nakonec opustila kariéru zpěvačky a provdala jsem se za svého přítele.
Říkám to proto, že je to trochu náhoda, ale pokud tu hovoříme o emigraci
a imigrantech, tak něco o nich vím a považuji to za důležité, ba dokonce
podstatné. Člověk pak mnohem lépe dokáže posoudit, jak k emigraci
přistupovali Češi, jak je nám teď občas předhazováno, nebo jiné
evropské národy a jak k ní přistupují dnešní imigranti, především z
muslimských zemí. Ten rozdíl je obrovský, nejen v přístupu k zemi, kam
přicházíte vlastně jako host, a měl byste tedy respektovat její podmínky,
zvyky a zákony. Posuzovat situaci bez osobních zkušeností a navíc o něčem
tak důležitém rozhodovat, je velmi náročné a politici by měli k imigraci
podle mého názoru zaujmout mnohem opatrnější postoj, mnohem důslednější,
vzhledem k její závažnosti.

Ptáte se na problémy s muslimy. Musím zdůraznit, že Belgie patřila a
patří k možná nejtolerantnějším zemím v Evropě, co se týče
vstřícnosti nejen k jiným národům, ale i k různým, dokonce velmi
odlišným kulturám. Nerada soudím, jen naslouchám a vnímám, co se děje
kolem mě, a dovolím si mluvit jen o tom, co jsem osobně zažila já nebo moji
přátelé a nejbližší. Samozřejmě, že už tehdy s nimi poměrně velké
problémy byly a s postupem času přibývaly, úměrně s narůstajícími
počty nově příchozích do země.

Vzpomenete si nějaký konkrétní případ rozdílnosti kultur?

Popsat případ rozdílnosti kultur nebude tak jednoduché, protože rozdíly
jsou snad od A až do Z, řekla bych. Ale pokusím se. Začněme těmi
viditelnými na první pohled, což je oděv. Už i u nás všichni zaznamenali,
že evropské odívání téměř žádný muslim nikdy nebude a ani nemůže
respektovat, nebo praktikovat, protože jim to jejich víra nedovoluje. Dokonce
dostávají měsíční příspěvky za to, že muslimské ženy budou nosit
jejich tradiční oděv i v Evropě, což je řízeno z mešit. Pro mne bylo
možná šokující i to, že většina žen muslimů nikdy nechodila po
ulicích v závěsu, ale pár kroků za manželem. Řeklo by se maličkost, ale
tím to všechno začíná. Musím zmínit i ramadán, muslimský svátek, jeden
z nejdůležitějších pro ně. Tady bych citovala pár nejdůležitějších
informací pro osvětlení, protože to absolutně ovlivní chování muslimů a
zcela naruší jejich zaměstnání v našich evropských zemích, které tento
svátek neslaví. Dokonce s tím mají problémy děti ve školách stejně jako
jejich učitelé. Dochází tak k absurdním situacím a nejen v Belgii je
ramadán považován za obrovský problém v soužití našich zcela odlišných
kultur. Samozřejmě na druhou stranu muslimové naše svátky ani neslaví, ani
neznávají. Ze svých postřehů a z rozhovorů s Belgičany vím, že mnoho z
nich bylo právě v souvislosti s tímto svátkem nuceno opustit své domovy ve
městech, odstěhovat se a prodat domy, které vlastnilo i několik generací.
Soužití se sousedy, kteří po celý měsíc v noci slaví, modlí se a jsou
při tom velmi hluční, přijímají návštěvy a nedodržují noční klid,
je skutečně nemožné. Stejně tak i tím narušené bezpečí a klid v
nočním městě donutí nakonec většinu domorodců, aby to vzdali a
odstěhovali se. Nemluvě o počtu obyvatel v jednom domě, který se výrazně
liší. A pozor i na muslimské teenagery, kteří celé dny vysedávají v
parcích, kde často kšeftují s drogami. Na schodech našeho domu i naproti v
parku jsme toho byli svědky. Denně. Nás naštěstí tolerovali a respektovali
o něco lépe než Belgičany, protože i my jsme byli pro ně cizinci, ale
potyčky s místními končila běžně až policie. Nejvíc šokující byla
přestřelka mezi dvěma takovými dětskými gangy před naším domem. Ne v
noci, ale ve dne, kdy bylo na náměstí rušno. Nechtěla bych to zažít znovu
a tady.

Znamená to, že policie, zpravodajské služby, imigrační a sociální
úřady Belgického království nedělaly dobře svoji práci, jak to konečně
dnes v reakci na masakry v Bruselu prohlásil i bývalý šéf českých
civilních špionů Karel Randák?

Pan Randák má úplnou pravdu. Zpočátku byla situace ještě zvladatelná a
podmínky pro přijetí jasně dané imigračním zákonem. Možná proto dnes
nedokážu pochopit, co způsobilo takové změny a umírněnost úřadů v
celé západní Evropě. Tehdy byl každý povinen požádat o azyl v první
zemi. A ne si vybírat stejně jako volně a bez víz pobíhat přes hranice,
kde se mu zrovna zachce. I policie měla větší pravomoci při kontrolách
občanů a musím dodat, že ti první příchozí zpočátku spolupracovali,
pracovali a nedovolili si to, co dnes. Můj názor a osobní postoj je tedy
naprosto jasný a jednoznačný. S přibývajícím množstvím imigrantů roste
násilí, nechuť respektovat pravidla, drzost a neposlušnost. Dnes mají
policisté i úředníci v Belgii strach zakročit, použít v případě obrany
zbraň. Jen pro zajímavost, při své poslední cestě jsem v přeplněném
vagonu metra byla jediná, kdo měl bílou barvu pleti – a to si nedělám
legraci. Nechtěla bych dnes být zaměstnána u tamní policie. Je to o strach
a k udržení pořádku už nemají ani dostatečné kapacity. Při
demonstracích a nepokojích v Bruselu byla policie nucena používat nejen
vodní děla a obrněné vozy, ale běžné v Belgii bylo i to, že jste ve
městě potkávali policejní hlídky na koních, obzvláště v muslimských
čtvrtích, jako jsou například Molenbeek či Ixelles.

Co je podle vás třeba omyl, pokud se to tak dá říct, médií, politiků a
politologů ve vztahu k imigrační krizi?

Nedovolím si vyhodnotit omyly, kterých se dnes dopouštějí ti, kteří by
měli v zájmu nás všech zaujmout ke každé situaci objektivní postoj,
podložený nejen zkušenostmi a znalostmi tak závažného problému. Dovolím
si ale vyslovit názory, které tu už mnoho let prezentuji a jsou absolutně
konzistentní. Pokud se podíváte do historie lidstva, ať už hodně dávné,
nebo i nedávno minulé, mnoho se nezměnilo. Stejně jako není možné
soužití některých druhů živočichů, těžko, a to ani při nejlepší
vůli, nedokázaly vycházet dvě zcela odlišné kultury, dva různě
hovořící národy v jedné zemi, dva sousední státy s odlišnou vírou.
Podívejte se namátkou na Izrael a Palestinu. Zrovna Belgie se odjakživa
potýkala s podobným problémem a mezi Valony a Vlámy rivalita nikdy
nepřestane. Jak si někdo může vůbec myslet, že příchozí imigranti budou
v této neřešitelné situaci obohacením nebo přínosem? To je přece
absurdní. Nejen Belgie v minulosti podcenila tuto skutečnost a dodnes se
mnohé země včetně České republiky z ní nedokázaly poučit. To je podle
mého názoru omylem nejzásadnějším. Druhý z velkých omylů vidím v
našem postoji k muslimům – k jejich rozdílnému chování tam, kde jsou
doma, a naproti tomu v zemích, kde jsou vlastně hosty, protože tam emigrovali.
Dnes a denně se tu setkávám s názory, jak jsou přátelští, pokud k nim
zavítáte coby turisté, jak jsou bezproblémoví a pracovití, když tu v
Čechách žijí, a tak dále. V podstatě by člověk řekl, že jim
ubližujeme a náš negativní postoj je hloupý a zlý. Není tomu tak a hned
vám vysvětlím proč. V Belgii, ale i například na dovolených v Tunisu jsem
měla možnost nejen s nimi často hovořit, ale zároveň si všimnout i
rozdílu v chování tam a tady v Evropě. U nich jsou milí, usměvaví,
pohostinní. Samozřejmě, turisté je živí. V soukromém rozhovoru však
náhle změní tón a najednou se dozvídáte, v jaké bídě žijí a jak si
zámožní turisté nechají sloužit a vyhazují plné talíře. Zjistíte, jak
nás v podstatě nesnášejí, zejména Rusy a Brity. Dovolím si ale tvrdit,
že oni nás vlastně nesnášejí všechny. My si to ale zvnějšku
neuvědomujeme. A stejně tak odmítáme uvěřit, že pouze „nové koště
dobře mete“ a že se jejich chování k nám zcela změní, až jejich počty
v Evropě narostou. Je to zcela logické. Vzkazy jejich vůdců Belgičanům
přitom byly podobného rázu už před lety a vůbec se netajili tím, že
nakonec snadno převezmou vládu v zemích, kam v co největším počtu
přijdou, protože Belgičané tak rychle nestihnou zvýšit počet obyvatel o
takové množství narozených dětí, kolik jich běžně mají oni. Právě v
tom je jejich největší síla, kterou neuvěřitelně podceňujeme. Naši
politici zcela určitě. Pro důkazy k mému tvrzení nemusíte zacházet až
tak daleko, pokud si vzpomenete na nedávnou střelbu na turisty v Tunisu; o
Egyptu ani nemluvě. Bude jich přibývat a dnes už bych neriskovala odletět s
rodinou do těchto destinací, přestože se tam k nám chovali dobře.

Máte tedy strach z budoucnosti? Jak podle vás změní současná imigrační
krize podobu „staré Evropy“ a jak bude vypadat Evropa za 10 let?

Mnoho lidí je nazýváno sluníčkáři, fašisty, rasisty, xenofoby – to
abych uvedl jen pár těch nejfrekventovanějších "nálepek". Považujte se vy
sama za člověka s extrémními názory?

Škatulkování je novodobý fenomén, mnohdy úsměvný, ale v podstatě velmi
nebezpečný a tristní. Stejně jako dnes pomalu nepoznáte, kdo smýšlí
levicově a kdo naopak, stejně tak se neustále mění postoje ohledně
multikulturalismu se vším, co s sebou přináší. Přijde mi to nejen hloupé,
ale zbytečné z jednoho prostého důvodu. Oslabený a rozdělený národ hraje
vabank stejně jako imigranti. Pokud si neuvědomíme toto, ztratíme vše.
Všimněte si, jak se v minulosti dařilo národům, které byly jednotné, jak
se u nás daří Vietnamcům, jak si pomáhali Židé a co díky tomu dokázali.
My tento fakt až neuvěřitelně podceňujeme, dohadujeme se, nesnášíme,
škatulkujeme a přitom jsme všichni na jedné lodi, která následkem
nejednoty může klesnout až na dno. Všichni víme, že nejen víra, ale i
politika je pouze prostředkem k udržení moci a dnes ještě nemáme jasno,
proč a kdo stojí za tím, co se dnes děje. Inteligentní člověk chápe, že
nic není náhodné a pokud došlo ke stěhování národů do Evropy, že to
nebylo na základě rozhodnutí jednotlivců. Stejně tak bychom byli velmi
naivní, kdybychom uvěřili mediálním masážím a slovům některých
politiků, že se u nás vlastně nic neděje, nic nám nehrozí a že kdo nemá
podobný názor, ten je rasistou a xenofobem, pokud odmítá pomáhat a
přijímat uprchlíky.

Ptáte-li se, jestli jsem radikální a zda se považuji za rasistku či
xenofoba, jednoznačně říkám, že v žádném případě! Jak už jsem
řekla, vždy jsem se snažila domluvit s každým, vždy jsem respektovala
zákony v zemi, kam jsem přišla a kde mě přijali. Stejně jako respektuji
práva a svobodu člověka všude na světě. Něco jiného je ovšem situace,
kdy pocítím ohrožení, a k této situaci dochází, zatím v Belgii, jejíž
občankou jsem. Pokud budu mít pocit, že totéž hrozí i mé rodné zemi, kde
žijí moje děti, budu nucena k tomu zaujmout samozřejmě i radikálnější
postoj. Na tom neshledávám nic divného a už vůbec ne nepochopitelného.
Stejně jako by si nikdo v minulosti nedovolil nazývat například partyzány
radikálními agresory, stejně tak nemá nikdo právo označovat naše občany
za rasisty či xenofoby. Nejsme v pozici útočníků. Jsme v postavení
ochránců našich práv a to je setsakra velký rozdíl. Ti takzvaní „sluníčkáři“
by se měli zamyslet nad úplnou podstatou toho všeho. Pomáhat ano,
samozřejmě, ale s rozvahou a s rozumem. Neupřednostňovat kabát před
košilí a mít zodpovědnost, nejen za sebe.

Zrovna v okamžiku našeho rozhovoru se objevily zprávy o pumových útocích v
bruselském metru a masakru na tamním letišti. Nepřekvapuje vás, že se
právě Brusel, kde se plánovaly všechny poslední masakry ve Francii a Belgii,
stal centrem muslimského terorismu v západní Evropě?

Nevím, zda je Brusel centrem muslimského terorismu, a to ani v případě, že
se jeden z teroristů ukrýval zrovna tam, v nechvalně proslulé čtvrti
Molenbeek, blízko které jsem po příchodu do Belgie shodou okolností žila i
já, a tak ji docela dobře znám. Ten problém se netýká jedné čtvrti
stejně jako se netýká jen Bruselu a Belgie jako takové! Kde jinde by se mohl
skrýt lépe než mezi svými, ve čtvrti, kde už původní obyvatele téměř
nepotkáte? Situace v Bruselu je stejná jako v jiných velkých městech
západní Evropy, kde žije už několik generací muslimů, které jsou
propojeny nám doposud neznámými, a tudíž i nepochopitelnými vlákny
pospolitosti, kde je život cizinců nebezpečně řízen z mešit, které v
Evropě vyrostly jako houby po dešti a Evropané podcenili jejich pro muslimy
zcela fatální význam a smysl. Mám velké obavy, že až se nám podaří
rozkrýt vše, bude už pozdě s tím cokoli udělat. My v Čechách máme
ještě šanci, pokud nebudeme slepí a hluší, což se například o Belgii
už nedá tvrdit.

Apelovala bych tudíž na všechny, aby – nejen z obav před terorismem –
otevřeli konečně oči a učinili všechny možné kroky k záchraně naší
kultury. I za cenu takových ztrát, jako je například vystoupení ze svazků,
jako je EU. Jsem sice i občankou Belgie, ale jsem především Češka a slovo
vlast pro mne znamená nejen to slovo. Předpokládám, že to tak cítí
každý Čech i Evropan. Domov je jen jeden a je velmi důležité, aby zůstal
klidným a bezpečným domovem nejen pro nás, ale i pro generace příští.

Foto: Twitter
