Velký poradce amerických prezidentů zveřejnil zásadní úvahu: Toto teď
musí USA udělat vůči Rusku, Číně a muslimům

Matador americké zahraniční politiky, poradce několika amerických
prezidentů Zbigniew Brzezinski se i ve svých 88 letech zajímá o
mezinárodní situaci. V pozici zahraničně-politického poradce Baracka Obamy
sepsal úvahu, v níž prohlašuje, že role USA jako světového policajta
končí, ale neexistuje velmoc, která by mohla tuto roli převzít. V zájmu
USA je spolupráce s Ruskem a Čínou tak, aby třaskavý sud Blízkého
východu neohrozil celý svět. Nový americký prezident tedy musí udělat
následující....

Vzhledem k tomu, že éra globální dominance Spojených států končí, musí
převzít vedení procesu restrukturalizace globální architektury moci.

Pět základních pravd, které se týkají vznikající redistribuce globální
politické moci a násilného politického probouzení na Středním východě,
signalizuje nástup nové globální restrukturalizace.

Pět pravd

První z těchto pravd je ta, že Spojené státy jsou z politického,
ekonomického a vojenského hlediska stále nejmocnějším subjektem světa,
ale vzhledem ke komplexním geopolitickým změnám regionální rovnováhy už
nejsou globálně imperiální velmocí. Ale také žádná jiná taková
neexistuje.

Druhou pravdou je, že Rusko zažívá poslední fázi záchvatu svého
imperiálního poklesu (devolution). Je to bolestivý proces, Rusko není
osudově vyloučeno - pokud bude jednat rozumně - z toho, aby se stalo
případně vedoucím evropským národním státem. Ovšem v současné době
si bezdůvodně znepřáteluje některé země v islámském jihozápadě
bývalého SSSR, jakož i Ukrajinu, Bělorusko a Gruzii, nemluvě o Baltských
státech.

Třetí pravdou je, že Čína neustále roste, i když v současné době
pomaleji, jako případný rovnocenný rival Ameriky, ale zatím pečlivě se
vyhýbá tomu být přímou výzvou Americe. Vojensky se zdá, že hledá
průlom v nové generaci zbraní, zatímco trpělivě zvětšuje stále velmi
omezenou námořní moc.

Čtvrtou pravdou je, že Evropa teď není a není pravděpodobné, že se stane
globální mocností. Může však hrát konstruktivní roli v převzetí
vedoucí role vzhledem k transnacionálním hrozbám globálnímu blahobytu a
dokonce přežití lidstva. Navíc, Evropa je politicky a kulturně spojena a
podporuje jádro zájmů USA na Středním východě, a vytrvalost Evropy
uvnitř NATO je podstatná pro případné konstruktivní vyřešení
ruskoukrajinské krize.

Pátou pravdou je, že současné násilné politické probuzení
postkoloniálních muslimů je částečně opožděnou reakcí na jejich
občasné brutální potlačení převážně evropskými mocnostmi. To spojuje
zpožděnou, ale hluboce procítěnou nespravedlnost s náboženskou motivací,
jež sjednocuje velké množství muslimů proti vnějšímu světu. Současně
ale existuje historické sektářské schizma uvnitř islámu, jež nemá nic
společného se Západem, stejně tak jako současné vzedmutí historických
stížností také rozděluje islám.

Celkově vzato nám těchto pět pravd říká, že Spojené státy musí
převzít vedení v restrukturalizaci globální architektury moci. A to
takovým způsobem, aby násilí propukající uvnitř a občas se
promítající i za hranice muslimského světa - a v budoucnu možná
vycházející i z jiných částí světa, zejména toho, co jsme si zvykli
nazývat Třetím světem – bylo ovládnuto bez zničení globálního
pořádku. Tuto novou architekturu můžeme naskicovat rozpracováním každé z
těch pěti pravd.

Za prvé - Amerika může být efektivní ve zvládání současného násilí
na Středním východě, jestli "ukuje" koalici, jež bude zahrnovat v různém
stupni také Rusko a Čínu. Aby taková koalice dostala svůj tvar, nutno Rusko
odradit od spoléhání na jednostranné použití síly proti svým sousedům -
jmenovitě Ukrajině, Gruzii, baltickým státům. Čína pak musí být zbavena
myšlenky, že sobecká pasivita tváří v tvář stoupající regionální
krizi na Středním východě může být politicky a ekonomicky přínosnou pro
její ambice v globální aréně. Tyto krátkozraké impulsy politiky nutno
převést do dlouhodobějších vizí.

Za druhé - Rusko se stává poprvé ve svých dějinách skutečným národním
státem. Tento současný vývoj je doposud všeobecně přehlížený. Carské
impérium, se svým mnohonárodním a z větší části pasivním obyvatelstvem,
skončilo s první světovou válkou a bylo nahrazeno bolševickým výtvorem
údajně dobrovolného svazu národních republik (SSSR), s mocí efektivně
spočívající v ruských rukách. Kolaps Sovětského svazu na konci roku 1991
vedl ke vzniku převážně Ruského státu jako následníka a k transformaci
neruských "republik" do formálně nezávislých států. Tyto státy nyní
konsolidují svoji nezávislost, a jak Západ, tak Čína - v různých
oblastech a různým způsobem - zneužívají novou realitu s nevýhodou pro
Rusko. Mezitím budoucnost vlastního Ruska závisí od jeho schopnosti stát se
mocným a vlivným národním státem, tj. částí sjednocující se Evropy.
Kdyby to neudělalo, může to mít dramatické důsledky pro schopnost Ruska
ustát rostoucí teritoriální a demografické tlaky z Číny. Ta, jak její
síla roste, je stále více nakloněna zpětně vytáhnout "nerovnoprávné"
smlouvy, jež Moskva vnutila Pekingu v minulých dobách.

Za třetí - dramatický ekonomický úspěch Číny vyžaduje trvalou
trpělivost a země si musí uvědomit, že politický spěch může vyvolat
sociální ztráty. Nejlepší politický výhled pro Čínu v nejbližší
budoucnosti je státi se předním partnerem Ameriky ve zvládání globálního
chaosu toho typu, co se šíří viditelně (včetně na severovýchod) ze
Středního východu. Jestli nebude zvládnut, tak nakazí jižní a východní
oblasti Ruska stejně jako západní části Číny. Užší vztahy mezi Čínou
a novými republikami ve Střední Asii, post-britskými muslimskými státy v
jihozápadě Asie (patrně Pákistán) a zejména s Íránem (vzhledem k jeho
strategickým aktivům a ekonomickému významu), jsou přirozené cíle
čínského regionálního geopolitického rozvoje. A ty by měly být také
cílem čínsko-amerického přizpůsobení.

Za čtvrté - snesitelná stabilita se nevrátí na Střední východ, dokud
ozbrojené místní vojenské formace mohou počítat s tím, že mohou získat
výhody z teritoriální restrukturalizace a současně selektivně snížit
extrémní násilí. Jejich schopnost jednat divokým způsobem lze omezit
stále více efektivním - ale také selektivním - tlakem na bázi
americkorusko-čínské spolupráce. Ta může svým způsobem zvýšit výhled
pro zodpovědné použití síly více etablovanými státy oblasti (jmenovitě
Írán, Turecko, Izrael, a Egypt). Ten poslední by měl také dostávat více
selektivní podpory Evropy. Za normálních okolností by Saúdská Arábie
mohla být významným hráčem v tomto seznamu, ale současná inklinace
saúdskoarabské vlády k podpoře wahabského fanatismu, i když se zabývá
ambiciózním modernizačním domácím úsilím, vyvolává hluboké
pochybnosti v možnosti Saúdské Arábie hrát regionálně významnou
konstruktivní roli.

Za páté - nutno speciální pozornost soustředit na nově se politicky
zvedající masy mimo svět Západu. Dlouho potlačované politické paměti
jsou dnes podporované z velké části náhlým a velmi výbušným probuzením,
poháněným islámskými extrémisty na Středním východě. Násilí, které
se dnes děje na Středním východě, může být jen začátek širšího jevu,
který může přijít z Afriky, Asie a dokonce od pre-koloniálních národů
Západní polokoule v létech před námi.

Periodické masakry jejich, ne tak dávných předků, kolonisty a připojenými
hledači pokladů většinou ze západní Evropy (země, jež jsou dnes, ještě
alespoň pokusně nejotevřenější multietnickému soužití) mělo za
následek poslední dvě století jatka kolonizovaných národů v rozměru
srovnatelném se zločiny nacistů během 2. světové války: doslova tisíce,
někdy dokonce milióny obětí. Snaha po politickém sebeuplatnění posílená
zpožděným rozhořčením a zármutkem, je mocnou silou, jež nyní vyplula na
povrch a žízní po pomstě nejen v muslimském Středním východě, ale také
velmi pravděpodobně dále.

Mnoho dat nelze přesně stanovit, ale společně vzato jsou šokující. Pár
příkladů stačí. V 16. století, převážně pro nemoc přinesenou
španělskými pionýry, obyvatelstvo původní Aztéckého impéria kleslo z 25
miliónu přibližně na jeden milión. Podobně v Severní Americe se odhaduje,
že 90% původního obyvatelstva umřelo během prvních pěti let kontaktu s
evropskými usedlíky, primárně pro nemoci. V 19. století různé války a
násilné přestěhování zabilo dodatečných 100.000. V Indii v létech 1857-
1867 je podezření, že Britové zabili až jeden milión civilistů v odplatě
za indickou rebelii v roce 1857. Britská společnost British East India Company
použitím indického zemědělství pěstovala opium a pak jej v podstatě
násilím vnutili Číně, což mělo za následek předčasnou smrt miliónů,
nepočítajíc přímé ztráty Číňanů v První a Druhé Opiové válce. V
Kongu, které bylo osobním vlastnictvím belgického krále Leopolda II., 10-15
miliónů lidí bylo zabito mezi rokem 1890 a 1910. Ve Vietnamu současné
odhady napovídají, že mezi jedním až třemi milióny civilů bylo zabito
mezi lety 1955 a 1975.

Co se týká muslimského světa na ruském Kavkazu, od roku 1864 do 1867, 90%
místní (Circasssian) populace bylo násilně přesídleno a mezi 300.000 až
1,5 miliónu bylo vyhladověno k smrti, nebo zabito. Mezi lety 1916 a 1918 byly
desetitisíce muslimů zabity, 300.000 tureckých muslimů bylo násilně hnáno
přes hory Centrální Asie do Číny. V Indonésii, mezi léty 1835 a 1840
nizozemští okupanti zabili odhadovaných 300.000 civilistů. V Alžírsku po
15 letech občanské války, trvající od r. 1830-1845, francouzská brutalita,
hladomor a nemoci zabily 1,5 miliónu Alžířanů, téměř polovinu
obyvatelstva. V sousední Libyi Italové přinutili Cyrenejšťany žít v
koncentračních táborech, kde dle odhadů zemřelo 80.000 až 500.000 lidí v
létech 1927 až 1934.

Odhaduje se, že Sovětský svaz, ne tak dávno, v létech 1979 až 1989 v
Afghánistánu zabil kolem milionu civilistů; o dvě desetiletí později
Spojené státy zabily tamtéž 26.000 civilistů během své 15leté války. V
Iráku zabily Spojené státy a jejich spojenci v minulých 13 letech 165.000
civilů. (Rozdíly v uváděných číslech úmrtí způsobených evropskými
kolonizátory v porovnání se Spojenými státy a jejich spojenci v Iráku a
Afghánistánu mohou být částečně způsobeny technickým pokrokem, jenž
měl za následek produktivnější použití síly, a částečně posunem v
normativním klimatu světa). Rozměry těchto krutostí jsou stejně
šokující jako rychlost, s jakou je Západ zapomněl.

V současném post-koloniálním světě se objevuje nové historické
vyprávění. Hluboký odpor proti Západu a jeho koloniálnímu dědictví v
muslimských zemích i mimo ně je používán k ospravedlnění jejich pocitu
nedostatků a popření důstojnosti. Silně působí shrnutí zkušeností a
názorů koloniálních lidí senegalským básníkem Davidem Diopem v "Supech":

V ty dny, kdy civilizace nás kopla do tváře,

supi vystavěli ve stínu své drápy,

krev potřísnila památník poručnictví.

Když toto všechno je dáno, pak dlouhá a bolestivá cesta vstříc původně
omezenému regionálnímu urovnávání je jedinou životaschopnou volbou pro
USA, Rusko, Čínu a případně pro středo-východní státy. Pro Spojené
státy to vyžaduje trpělivost ve vytváření kooperativních vztahů s
některými novými partnery (zejména Ruskem a Čínou) stejně tak jako ve
společném úsilí s více etablovanými a historicky zakotvenými muslimskými
státy (Turecko, Írán, Egypt a Saúdská Arábie, pokud může oddělit
zahraniční politiku od wahabského extremismu) k vytvoření širokého rámce
regionální stability. Naši evropští spojenci, dříve dominantní v této
oblasti, jistě mohou být v tomto ohledu nápomocni.

Všeobecné stažení Spojených států z muslimského světa,
upřednostňované domácími izolacionisty, může způsobit nové války (např.
Izrael vs. Irán, Saúdská Arábie v. Irán, a velkou egyptskou intervenci v
Libyi) a může vytvořit dokonce hlubší krizi důvěry v globální
stabilizační roli Ameriky. Rozdílnou, ale dramaticky nepředvídatelnou
cestou, Rusko a Čína mohou být takovým vývojem geopoliticky zvýhodněny a
globální řád sám o sobě by se stal více méně bezprostřední obětí. A
nakonec za takových okolností v rozdělené a bojácné Evropě její
současné členské státy by mohly usilovat o patrony a soutěžit mezi sebou
v alternativních, ale separátních ujednáních s mocnějším triem.

Konstruktivní americká politika musí být trpělivě řízena dalekosáhlými
vizemi. Musí hledat výsledky, jež podporují v Rusku myšlenku (patrně v
post-Putinovském), že její jediné nejzazší místo jako vlivné světové
mocnosti je uvnitř Evropy. Vzrůstající role Číny na Středním východě
by měla přimět Ameriku a Čínu, aby si uvědomily, že rostoucí
partnerství US- Čína ve zvládání krize na Středním východě je
historicky významná zkouška jejich schopnosti vytvářet a společně
zvýšit širší globální stabilitu.

Alternativou ke konstruktivní vizi a zejména výprava za jednostranným a
ideologicky dosazeným výsledkem může vyústit jen ve zdlouhavou
samodestrukční marnost. Pro Ameriku to může znamenat trvalý konflikt,
únavu a možná dokonce demoralizující stažení se do své izolace z doby
před dvacátým stoletím. Pro Rusko to může znamenat velkou porážku,
zvětšující se pravděpodobnost určitého podčinění se čínské
dominanci. Pro Čínu to může být předzvěstí války nejen s USA, ale také,
patrně odděleně, s Japonskem nebo s Indií nebo s oběma. A v každém
případě prodloužené trvalé etnické, kvazi-náboženské války vedené
přes Střední východ se samo-ospravedlňujícím se fanatismem vytvoří
eskalující krveprolití uvnitř a vně regionu a rostoucí krutost všude.

Skutečnost je taková, že žádná skutečně „dominantní“ globální
velmoc nikdy neexistovala do doby, než se na světové scéně objevila Amerika…
Rozhodující novou globální realitou byl nástup Ameriky na světovou scénu
jako zároveň nejbohatšího a vojensky nejsilnějšího hráče. Během druhé
poloviny 20. století se jí žádná jiná mocnost ani nepřiblížila. Ta éra
teď končí.

Zatímco není pravděpodobné, že v nejbližší době by se nějaký stát
vyrovnal americké ekonomiko-finanční nadvládě. Nové zbraňové systémy
mohou vybavit některé státy prostředky, jež umožní spáchat sebevraždu
ve vzájemném zápase "rána za ránu" se Spojenými státy a dokonce jej
přežít. Aniž bych zacházel do spekulativních detailů, náhlé získání
kapacity některými státy, jež by umožnila vojensky překonat Ameriku,
může být zaklínadlem pro konec globální role Ameriky. Výsledkem může s
velkou pravděpodobností být globální chaos. A to je ten důvod, proč je ku
prospěchu Ameriky vytvářet politiku, jež by alespoň jeden ze dvou
potenciálně hrozících států udělala partnerem v úsilí regionální a
také širší globální stabilitu a tak zvládla progresi nejméně
předpověditelného, ale potenciálně nejpravděpodobnějšího rivala. V
současné době je nejpravděpodobnější Rusko, ale v delší budoucnosti to
může být Čína.

Protože nejbližších dvacet let může být poslední fází
tradičnějších a známých politických seskupení, na která jsme si zvykli,
proto nyní je nutno tuto novou situaci reflektovat v naší reakci. Během
zbytku tohoto století se lidstvo bude muset více zabývat otázkou přežití
jako takového v důsledku souběhu uvedených problémů s problémy
životního prostředí. Tyto problémy lze zodpovědně řešit jen v
prostředí rostoucího mezinárodního přizpůsobení. A toto přizpůsobení
mělo by být založeno na strategické vizi, jež uznává naléhavou podporu
nového geopolitického rámce.
