Tereza Spencerová: Sílí Havlův kult osobnosti. Myslela jsem, že to
skončilo Stalinem. Média žvaní, všude nový Kojzar. A takto to je
skutečně mezi USA a Ruskem

OKNO DO SVĚTA TEREZY SPENCEROVÉ Chápu radost z čínských miliard, ze
Západu už nic podobného nepřijde, shrnuje návštěvu Si Ťin-pchinga
analytička a editorka Literárních novin Tereza Spencerová. Ta se směje "doprovodnému
programu" návštěvy spočívajícímu v demonstrování proti ní a zaměřuje
se i na důležité globální otázky: Rozdílné tendence ve vládě USA
ohledně vztahů s Ruskem a situaci v Sýrii.

Vy jste se pokusila zarmoutit protikremelské aktivisty souhrnem konstatování
z návštěvy Johna Kerryho v Moskvě, stejně tak vyjmenováním ústupků
jiných západních vlád vůči tezi „Asad musí jít“. Do jaké míry je
schůzka Kerryho s Lavrovem průlomová, stejně jako ostatní dění? Jak
chápat slova o „normalizaci“ vztahů mezi USA a Ruskem v kontextu
plánovaného přisunutí dalších vojsk k východní hranici NATO? Tak tedy
– do jaké míry se s Ruskem mluví a nemluví?

Kerry byl v Rusku, s nímž nikdo slušný přece nemluví, za necelý rok už
potřetí a opakuje se starý scénář – zase se skoro nic neví. Obvykle se
do médií cíleně vypouštějí „úniky“, ale nyní zase nic. Putin s
Kerrym na tiskovce žertovali o „kufříku plném tajemství“, který
americký ministr ruskému prezidentovi přivezl a nedal ho cestou z ruky,
všichni vypadali náramně spokojeně… Vlastně jediné, co z toho všeho
vyplývá, je poučení, že velmoci se mezi sebou vždy na něčem dohodnou,
protože jsou tak velké a „všudypřítomné“, že si v globalizovaném
světě prostě nemohou jít neustále jen po krku. Mezitím bylo oznámeno, že
na počátku března byl v Moskvě jednat šéf CIA John Brennan, a americká
média nyní mluví o jakémsi „tání“ ve vztazích s Ruskem, a to
především na Blízkém východě. Zdá se totiž, že se Barack Obama rozhodl
„nepouštět se už do žádných větších akcí“ a stihnout diplomatické
urovnání syrského konfliktu ještě před listopadovými prezidentskými
volbami, aby konečně dostál té své nobelovce za mír. I proto se USA s
Ruskem dohodly, že nová syrská ústava „bude připravená“ do srpna, ať
se děje, co se děje, a mezitím už jen bude stačit, když donutí každý
„ty své“ účastníky konfliktu, aby se podvolili „vůli silnějších“.

Obama už na tom podle všeho pracuje – turecký prezident Recep Erdogan je
aktuálně v USA na jaderném summitu a Bílý dům schůzku s ním ani nemá na
programu, za to ale do Ankary vzkazuje, že by nebylo od věci dodržovat
zákony, lidská práva a takové ty další věci, které západní politici
neustále omílají. A k tomu v jednom rozhovoru na otázku, zda je Saúdská
Arábie americkým spojencem, Obama vyhýbavě odpověděl, že „je to
složitější“, čímž musel v Rijádu vyvolat paniku, tím spíš, že
Trump hrozí, že USA od Saúdů přestanou kupovat ropu…

Zmiňujete rozšiřování NATO k ruským hranicím. Ano, to je druhá tvář
zahraniční politiky USA. V ní totiž proti sobě vystupují diplomaté a
vojenskoprůmyslový komplex – čili ministerstvo zahraničí se přetahuje s
Pentagonem. A vojáci v přerozdělování financí vítězí, o čemž
svědčí třeba fakt, že většinu americké zahraniční pomoci rozděluje
Pentagon a nikoli ministerstvo zahraničí, což ve výsledku znamená, že
americká pomoc ve světě je vlastně především ta „militarizovaná“.
Neboli USA dnes do světa mluví těmito dvěma hlasy, ale vrchním velitelem je
stále ještě Obama. A ten válku s Ruskem nechce. Od příštího ledna,
zvlášť pokud zvítězí Hillary Clintonová, už by to samozřejmě mohlo
být jinak, ale netvrdím, že tomu tak – pokud pomineme očekávanou záplavu
protiruské rétoriky – opravdu bude, protože svět se rychle mění a pozice
USA už není taková jako ještě před dvěma dekádami.

Takže ano, s Ruskem se samozřejmě mluví, protože bez něj se mnoho
světových problémů vyřešit prostě nedá.

K Sýrii jako takové: Je osvobozena Palmýra, která, jak jste psala, leží
mimo území srdce Asadovy Sýrie. Když se podíváte na mapu: Co všechno asi
bude nakonec Asad schopen se svými spojenci natvrdo dobýt tak, aby o tom
nemusel s nikým diskutovat? Rusové se na Asada též snaží dělat „bububu“;
čili jak si to vyložit?

V tomto ohledu je asi nejdůležitější postulát z rusko-americké dohody o
„ukončení nepřátelských akcí“ v Sýrii, který praví, že proti
Daeši, Al-Káidě a dalším teroristickým skupinám, které nesložily
zbraně a nepřidaly se k příměří, se bojovat může dál. A syrská
armáda s širokou plejádou spojenců včetně ruských zvláštních oddílů
a bombardérů už z Palmýry vyrazila na „hlavní město“ Daeše v Sýrii,
tedy na Rakká, a k tomu se snaží prolomit obklíčení v Dejr i Zoru na
východě země. Čili triumfem v Palmýře nabuzená syrská generalita má
adrenalinově našlápnuto k tomu, že zlikviduje Daeš a ostatní džihádisty
v Sýrii co nejrychleji. Z hlediska diplomatických jednání v Ženevě by to
nemělo být na škodu, protože s Daešem beztak nikdo jednat nechtěl, a
současně by se tím ale významně posílila vyjednávací pozice Damašku.
Exilová opozice, která v samotné Sýrii skoro nikoho nezastupuje, by ztratila
poslední zbytky nároků si diktovat nějaké své podmínky. Bašár Asad už
– nejspíš i pod tlakem Moskvy – říká, že by „nebyl problém“
zformovat novou vládu s účastí opozice, opozičníci to ale hnedle odmítli,
protože dál setrvačně chtějí ze všeho nejdřív jeho „hlavu“. To bylo
ale ve středu; dnes, ve čtvrtek, USA ještě tvrdí, že si budoucnost Sýrie
s Asadem v čele neumějí představit, a tak totéž bude opakovat i syrská
opozice, ale příští čtvrtek už to může být všechno jinak… Navíc
Moskva zahájila jednání s Washingtonem o koordinaci útoků na Rakká, jako
by nabízela americké straně podíl na vojenském vítězství nad Daešem v
Sýrii. Nevím, jestli USA kývnou, ale z hlediska píáru by to pro ně mohlo
být významnější a hmatatelnější než jejich nově zřízená medaile za
„kampaň proti Islámskému státu“.

Přitom je zajímavé, jak k Asadovi přistupuje Rusko. Lavrovova mluvčí po
jednáních s Kerrym připomněla, že Bašár Asad na rozdíl od svého otce
„nebýval nejlepším přítelem Ruska, ale Západu“. Přesto prý Rusko
podporuje „zachování zákonné vlády“, protože „v případě
prezidentova odchodu by odešla i vláda, výkonná moc by se rozpadla, stejně
jako armáda; a Libye by se všem najednou jevila jako procházka“. Hned potom
ale Putin pogratuloval osobně Asadovi k osvobození Palmýry a v médiích se
objevily spekulace, že „částečným odsunem“ ze Sýrie Putin nechtěl
ztrestat Asada (ten je prý náležitě „flexibilní“), ale jeho generály,
kteří si myslí, že existují jen dva možné výsledky: buď vítězství,
nebo porážka. To je podle Ruska z hlediska budoucí stability Sýrie a regionu
jako celku nerealistické, a proto je třeba „k lizu“ pustit všechny
zúčastněné strany, včetně těch vnějších, aby konečné řešení
nenutilo nikoho ztratit tvář a nezavdávalo do budoucna důvody k různým
pnutím.

Jinými slovy, Rusko obecně mluví „jen“ o podpoře legitimní vlády
svrchovaného státu, ale jeho mantry, že o budoucnosti země musejí
rozhodnout sami Syřané, současně zajišťují místo v budoucnosti právě
Asadovi, protože široko daleko stále není nikdo, kdo by ho mohl nahradit. V
kostce tedy podle Ruska platí, že bez Bašára by stát zkolaboval, země by
upadla do ještě většího násilí, pro region by to byla katastrofa a pro
mezinárodní bezpečnost jakbysmet. Takže Rusko Bašára ve finále podporuje
jaksi kvůli „vyšším cílům“. Samozřejmě je otázkou, zda podobné
vidění dlouhodobých „vyšších cílů“ akceptuje i Západ. U nás v
Evropě sílí strach z vracejících se stovek bojovníků Daeše a nedávné
masakry v Bruselu by se pro státy EU měly stát imperativem, aby namísto
svých partikulárních zájmů usilovaly o konec války v Sýrii a neopakovaly
jen to své tupé „Asad musí jít“. Asad sice nemusí být pro všechny
zcela ideální, ale máme s ním společné zájmy i nepřátele.

Je jeden důvod, proč jsme si v ČR minulý týden asi tolik nevšímali
syrské krize ani uprchlické krize. Ano, návštěva Si Ťin-pchinga. Také
vás (jako mnohé aktivisty) urazilo, že prezident Miloš Zeman prý
poklonkoval totalitní Číně, která potlačuje lidská práva? Bylo vám
líto Tibetu? Popravených politických vězňů, za které Tomáš Halík
sloužil mši? Potlačení občanské společnosti? A jak se vám líbil pohled
na Miroslava Kalouska, kterak se s tibetskou vlajkou v ruce hádá s policií u
Hradčanského náměstí, že chce projít, a naříká, že po 26 letech opět
stojíme proti ozbrojencům?

Popisujete tu „doprovodný folklorní program“, který byl ale podle mého
málo zábavný a navíc jako by spoléhal na to, že Češi jsou ve své
většině lehce připitomělí a dá se jim nakukat cokoli. Pozoruhodná byla
třeba už jen mediální mantra o vůdci „komunistické“ Číny. Měla
nejspíš vyvolat dojem čehosi „fuj“, co už máme dávno za sebou. Jak ale
potom vysvětlit, že se těm „komunistům“ ekonomicky daří řádově líp
než nám, kapitalistickým demokratům? Omílání „organizovanosti“
pročínských demonstrací pak mělo navodit dojem, že naši selektivní „bojovníci
za lidská práva“ se prostě takhle ráno probudí a hned na duši pocítí
jakousi naléhavost, načež jim hluboce zakořeněný havlovský instinkt „pravdy
a lásky.“ najisto ukáže cestu na místo, kde už se mezitím sešli
ostatní takto duchem oslovení, a mají s sebou i přístroje k promítání
jakýchsi hesel na Hrad, nemluvě o tom, že jim cestou ještě instinkt do ruky
vtlačí tibetskou vlaječku. Takové věci se u nás totiž dějí úplně
normálně; nikdo nic organizovat nemusí! Mimochodem, zcela vážně: všiml
jste si, jak sílí Havlův kult osobnosti? Myslela jsem, že podobné
zhůvěřilosti skončily kdysi se Stalinem nebo Gottwaldem, ale ukazuje se, že
jsem na omylu. Neuvěřitelné. Tím samozřejmě myslím ten svůj omyl…

A že někteří aktivisté chystají „největší“ demonstraci v dějinách
(ČR) proti čínské nadvládě, mi připadá pochopitelné. Doteď už
třetím rokem stáli kdesi na kraji Prahy a ruské tanky furt nikde, takže je
potřeba se postavit nové hrozbě. A že si někteří politici nebo rádoby
politici přihřáli rychle polívčičku? No, od toho jsou to přece politici.
Sice to nejsou žádní státníci, ale pro naši dost nízkou úroveň
demokracie stačí vrchovatě. Miroslav Kalousek je nyní obzvlášť aktivní
– bojuje proti Babišově korupci, hájí církevní restituce, bojuje proti
Číňanům, kandiduje na dalajlámu, hájí živnostníky i svou poslaneckou
nadřazenost… Prostě, kam se podíváte, tam je, hned v první řadě, a je
mu nejspíš jedno, kde je a kvůli čemu. Otázkou samozřejmě zůstává,
jestli zrovna tímhle všudybylstvím zachrání nejen svou image, ale
především svou „topku“, nebo jestli ji bude – coby už nevolitelnou
hříčku – donucen zmačkat, hodit do koše a vymyslet zase novou „stranu“
s novým chytlavým „lídrem“. Počítám, že by číro tentokrát mohl
nahradit havel.

A teď zcela vážně: Co ta návštěva reálně znamenala, jak hodnotit to, co
se dohodlo? A jak vnímat žaludeční křeče některých lidí, kteří
hlásali, že je ohrožena naše příslušnost k Západu? Miloš Zeman je
poněkud namíchnul už konstatováním, že v minulosti jsme byli submisivní
vůči politice USA a EU.

Tvrzením, že už nejsme pod takovým vlivem USA a EU, mě Zeman zaskočil,
protože jsem si ničeho podobného nevšimla, a proto tento výrok řadím k
jeho myšlenkovým podivnostem typu „tahle země je naše“. Ta slova sice
znějí pro někoho možná pěkně, ale jsou to zase jen slova, jejichž
platnost nelze doložit.

Nicméně, samotná návštěva čínského prezidenta je svým způsobem
skutečná „bomba“. Byl poprvé nejen u nás, ale v celé střední a
východní postkomunistické Evropě! Peking už nějakých pět šest let
mluví o potřebě budovat „mosty do Evropy“, pročež si střední a
východní Evropu nahrnul na jednu kupu a začal s ní jednat ve formátu 16+1.
Prvními favority, z nichž se mohla stát čínská bašta v regionu, se už v
roce 2011 jevili Poláci – jsou největší, nejlidnatější, mají
největší průmysl i trh. Polsko je ale současně prodlouženou rukou Ameriky
v EU, a tak nakonec z nadějných námluv s Čínou – nejspíš na nátlak z
USA – sešlo a dnes se některá polská média najednou pohoršují nad tím,
že „lezeme“ Číňanům kamsi. Druhou volbou bylo Maďarsko, které má
nejpočetnější čínskou diasporu a Viktor Orbán čínský model dokonce
zmiňoval jako vzor pro svou zemi, ale nakonec jel loni Miloš Zeman do Pekingu
na oslavy 70. výročí vítězství nad nacismem sám – jako jediná hlava
členského státu EU. A to se podle všeho počítá. V čínských výhledech
jsme beztak byli „trojka“ a zdá se, že se staneme oním čínským „mostem
do Evropy“ právě my. Máme výhodnou polohu, můžeme posloužit jako
základna čínských firem pro expanzi na sousední západní trhy a máme
dobrý poměr mezi kvalitou a náklady na práci. Ale abych náš význam
nepřeháněla, dodám, že takových „mostů“ budou mít Číňané v
Evropě jistě víc a jejich smyslem bude propojit prostory obecně vymezené
Ruskem, Německem a Řeckem.

Chápu nadšení českých oligarchů i českého státu z hromady podepsaných
smluv a z desítek a možná i stovek miliard na obzoru, protože z krizemi
prohlodaného Západu nám nic takového opravdu „nehrozí“. Takže
třikrát hurá. Přitom je ale potřeba si uvědomit, že čínský přístup k
práci, potažmo zaměstnancům, se blíží čirému otrokářství, tím
spíš, že český stát je slabý a nejspíš nedokáže – tedy, pokud by
vůbec chtěl – zajistit ochranu pracujících, jak to třeba dokázala
švédská vláda poté, co Číňané koupili například Volvo. Čili
nezaměstnanost se sice možná ještě sníží, ale cena za to může být
nepříjemně vysoká. A výmluvné jsou i čerstvé statistiky třeba z
kanadského Vancouveru – Číňané tam loni skoupili třetinu všech
prodávaných domů, a protože až tak nehledí na peníze, vyšroubovali ceny
nemovitostí natolik, že mnozí vancouverští rodáci už nemají na to, aby
ve svém městě dál žili…

A pak je tu ještě jeden ohled. V týdnech a dnech před Siovým příjezdem do
Prahy eskalovalo sbližování čínské politiky s tou ruskou. Provázela je
hesla o strategické spolupráci, koordinaci zahraničních politik, některé
komentáře už rovnou mluvily o faktickém vzniku čínsko-ruské aliance. A
řeči o strategické spolupráci se pak najednou vedly i v Praze… Chci říct,
že by bylo možná zajímavé, kdybychom se alespoň částečně vymanili z
nynější vazalské podřízenosti USA a EU, ale opravdu nebude zajímavé,
kdyby se vše dělo jen proto, abychom vzápětí spadli jen pod vliv jiný.
Vím, že jsme malá země a nemůžeme si moc vyskakovat, ale trocha
nezávislosti a svrchovanosti by možná neuškodila, přinejmenším z pohledu
případného zrodu čehosi, jako je pocit národní hrdosti.

Nicméně, při všech výtkách se mi čínská investiční intervence líbí
mnohem víc než včerejší zpráva, že USA vysílají do našeho regionu
plně vyzbrojenou brigádu. Stačí se na to jen podívat: Číňané nabízejí
peníze a možná i roztomilou pandu, Američané stereotypně jen vojáky,
zbraně a vyhlídku na nějakou tu válku. Volba „sympatií“ pak není nijak
složitá.

K čemu se nevracíme, leč to je stále s námi, je ukrajinská krize.
Zajímavé je možná už to, že ji neřešíme na začátku našeho rozhovoru
– v sekci o schůzce Kerry/Lavrov – ale až teď. Mohlo se totiž zdát, že
díky otázce Sýrie není Ukrajina určujícím faktorem pro postoj USA vůči
Rusku. Čili kromě shrnutí stavu v bývalé „obilnici Evropy“ vás
žádám o odpověď na dotaz: Do jaké míry už Američané Ukrajinu (možná)
odepsali?

Odpověď je složitá, protože i tady platí, že americký politický
establishment mluví zmatečným mnohohlasem: jestřábi typu Johna McCaina
Ukrajinu určitě neodepsali, ale nemají žádnou pravomoc jí především
vojensky (jak jinak!) „pomoci“, což je svým způsobem dobře, protože by
to ve finále z hlediska obyčejných Ukrajinců beztak nespíš vedlo k ještě
větší katastrofě, než v jaké jsou už nyní. Ukrajinským oligarchům by
to samozřejmě až tolik nevadilo, protože z každé takové „pomoci“ si
lze pořádně nakrást. Stačí vzpomenout, jak se britské obrněné
transportéry dodané ukrajinské armádě, obratem objevily k prodeji na
internetu. Nicméně i oligarchy už pronásleduje fakt pech – když chtěl
před pár dny ve washingtonském Kapitolu prezident Petro Porošenko oslovit
„přátele Ukrajiny“, tak tam zrovna začal střílet nějaký pomatenec a
dveře na Porošenkovu přednášku byly z bezpečnostních důvodů uzavřeny…

Druhá strana, tedy ministerstvo zahraničí a Bílý dům, zřejmě už krizi
prohlubovat nechtějí. Omezují se na prohlášení typu „protiruské sankce
budou zrušeny až po splnění minských dohod“, na což Rusko vždy
připomene, že s tím nemá nic společného, protože přece není subjektem
minských dohod… Všichni jsou spokojeni, že si řekli to své, a život jde
dál, tím spíš, že obchodní obrat mezi USA a Ruskem během těchto sankcí
dokonce vzrostl.

Zajímavé ovšem je, že současně s Johnem Kerrym byl v Moskvě i německý
ministr zahraničí Frank-Walter Steinmeier a mimo jiné se mezi čtyřma očima
v jednom z luxusních moskevských hotelů sešel s Germanem Grefem, takto
šéfem Sberbank, která je na unijním sankčním seznamu. To pro Kyjev vůbec
není dobrá zpráva, stejně jako to, že se zdá, že Francie už nad celou
Ukrajinou zlomila hůl a další vývoj krize už ji jakoby přestal zajímat.
Takže se zdá, že patroni „demokratické Ukrajiny“ nechávají své
rozmazlené děcko na holičkách. Kyjev se mezitím utápí ve snahách sesadit
premiéra Jaceňuka, ale tamní oligarchické zkorumpované strany jsou tak
rozhádané, že místo demokracie nabízejí jen pohled na neuvěřitelně
trapné divadlo. A aby to nějak zakryly, vymýšlejí proti Rusku bezzubé
sankce kvůli „Nadě“ Savčenkové. Nevím, jestli si jich v Rusku všimnou.

Osobně mně proto pobavilo vlastně jen to, že v rámci pokračující
dekomunizace kdesi na Zakarpatí neprošlo přejmenování Leninovy ulice na
Lennonovu. Byl by to přitom hodně kreativní počin.

Není to zcela zahraničně-politické téma, nicméně veřejné vnímání
prezidenta určuje do značné míry jeho zahraničně-politická agenda.
Slýcháme, že nás táhne k Rusku. Že pomáhá Kremlu. Že jeho volební
kampaň platili Rusové. Že zhoršuje vnímání naší země na Západě. Že
se západní státníci vedle něj cítí trapně. Že ho vůbec nezvou na
Západ... Na druhou stranu má rekordní podporu obyvatelstva. Co z toho
usuzovat?

To je zajímavý úkaz. Říkáte, že „slýcháme“ to či ono, jako kdyby
to byly nějaké platné a plošné názory obyvatel České republiky. Kdysi
jsem narazila na jakési sociologické zjištění, že si lidé vybírají „své“
noviny hlavně proto, aby se tam dočetli cosi, co potvrdí jejich vlastní
názory, cosi, co posílí jejich pocit jistoty ve světě. U nás v trafice v
centru Prahy mainstreamové deníky prodají asi čtvrtinu dodaných výtisků,
zbytek končí v remitendě. O kvalitě zpravodajství na ČT ani nemluvím.
Není to samozřejmě žádný empirický důkaz, ale určitý obrázek se tím
nabízí. Čili to, co „slýcháme“ z médií, prostě jen „slýcháme“
z médií, která jsou taková a maková, patří těm a těm a ti mají takový
a makový program a zájmy, takže ve skutečnosti vlastně není třeba se až
tak zabývat tím, co „slýcháme“, protože především nevíme, proč to
„slýcháme“. Opravdu nevím, jestli se vedle Zemana západní „státníci“
– on mezi nimi opravdu je nějaký „státník“ ??? – cítí trapně.
Opravdu mi nepřijde až tak divné, že ho nezvou na Západ, protože se
všichni stokrát ročně setkají v Bruselu nebo na nějakém „výjezdním“
summitu někde jinde, takže zmiňovaných návštěv ubylo obecně, neb není
jasné, co by si pořád měli říkat. A opravdu nevím, co je na Rusku až tak
strašidelného, kromě faktu, že za Putina – na rozdíl od Jelcina –
nechce západním koncernům vydat k vydrancování své suroviny. Udržujeme
přece přátelské vztahy s mnohem strašidelnějšími „přáteli“.

Jak už jsem ale řekla, nejsem si vůbec jistá, zda naše „politické elity“
ustojí čínskou finanční a jinou vlnu (vlastně si jistá jsem: neustojí),
a proto nad výsledky Siovy návštěvy nijak nejuchám, na. druhou stranu je
ale jasné, že jsme se tak nějak – stejně jako s tím Havlovým kultem –
dostali zpět do minulosti, kdy si média něco žvaní, utápějí se v
ideologii a mají své nové Kojzary, ale většina lidí si díky selskému
rozumu myslí – a především ví – to své.

A když pak současní ideologové vidí, že jsou se všemi svými hesly a
podivnými myšlenkovými konstrukcemi u většiny lidí jen pro srandu
králíkům, neumějí vymyslet nic jiného, než jakési centrum v Bruselu,
které bude „bojovat“ proti „ruské propagandě“. Oni opravdu vidí
svět podle měřítek studené války, tedy černobíle a s jedinou povolenou
„pravdou“. Jako kdyby jim ani nedošlo, že takový kontrast v časech
globalizace není vůbec reálný.

A na závěr tradiční otázka: Co bychom měli v nejbližší době rozhodně
sledovat?

Netuším, co vypíchnout, protože skoro každý den přináší něco nového.
Pro nás – tím myslím Západ – většinou jobovky. Takže doporučuji jen
zadržet dech a nechat se nepříjemně překvapit.
