To by byla velvyslankyně USA. Známý televizní moderátor vytáhl na světlo
velice známé jméno

ROZHOVOR „Vražda Čecha ve Velké Británii nebyla rasově motivovaná –
nějací gauneři po něm chtěli peníze, on se ohradil a ti darebáci si na
něj potom zbaběle počkali a ubili ho,“ konstatoval poslanec a někdejší
známý televizní moderátor Stanislav Berkovec (ANO), který se nedávno
vrátil z diplomatické návštěvy Velké Británie. Ke způsobu informování
českých médií o amerických prezidentských volbách pak uvedl: „Nedokážu
odhadnout to, do jaké míry byla vlna absolutní podpory paní Clintonové
vlnou reklamní kampaně, a do jaké míry objektivním zpravodajstvím. Od
špičkových britských médií bychom se ale mohli učit v kritériích
serióznosti, nestrannosti, etice a profesionalitě zpravodajství.“

Jak vy sám vnímáte vítězství Donalda Trumpa v amerických prezidentských
volbách, a myslíte si také, jako řada politiků, že tato událost do
určité míry změní celý svět? Co můžeme vlastně očekávat, máme mít
nové naděje nebo spíše strach ze zcela nového politického trendu?

Myslím, že součástí volební kampaně z té „druhé strany“ bylo
Donalda Trumpa tak trochu démonizovat. Sama Amerika se přece pyšní tím, že
demokracie je tam zakotvena tak silně, že změna prezidenta nemůže nijak
silně změnit směr politiky nebo dokonce tuto politiku vykolejit. Ano, je to
jiný typ prezidenta a určitě se jeho pragmatické názory promítnou do
vnitřní i zahraniční politiky. Pevně doufám, že to bude trend spojování
světa, nikoli jeho rozdělování. Že ten trend bude mírový, který bude
přínosem pro Ameriku a její prosperitu.

Dovolte, abych citoval názor dámy, kterou jsem měl tu čest potkat před
několika lety v našem Rotary klubu Praha, kde jsem vyslechl její přednášku
a poutavé vyprávění o její neuvěřitelné kariéře. Její dědeček
František Hašek, prezident burzy, byl v roce 1942 popraven nacisty za to, že
odmítl opakovaně nabídku velké finanční částky za spolupráci. Po
převratu v roce 1948 byla se svou rodinou vyhnána komunisty z rodinné vily v
Bubenči a v osmi letech uprchla se svou rodinou do USA. Tam později
vystudovala s vyznamenáním obor diplomacie, v Bílém domě založila
Kancelář prezidentských práv. Jako její vedoucí pracovala 18 let jako
zvláštní asistentka pěti amerických prezidentů. Je to paní Eliška
Hašková Coolidge. Naposledy jsme se setkali v době, kdy prezidentská kampaň
začínala a ona výsledek naznačila. Budu citovat část mailu, který nám
zaslala po zvolení Donalda Trumpa: „Je to obrovské vítězství pro Ameriku
a pro celý svět. Je to po dlouhé době člověk, který něco vedl a uměl
postavit. Je to naděje na lepší časy.“ Tolik citace této vážené dámy.
Popravdě řečeno teď, když se řeší spekulace o tom, že by mohla post
velvyslankyně v ČR zastávat bývalá manželka pana prezidenta Ivanka, si v
těchto souvislostech zcela seriózně uvědomuji, že tato diplomatka by byla
ideální pro tuto funkci. Vedle jejích morálních a profesionálních kvalit
má v sobě ještě něco – vždy se hrdě hlásila k tomu, že je Češkou. Z
vítězství Trumpa se prý radují všichni, kteří odmítají imigranty. Lze
říci, že tímto je definitivně jasné, že v Česku si už žádný politik,
který to myslí vážně se svou kariérou, nedovolí přijímat ve velkém
muslimské uprchlíky? A vůbec obecně v Evropě, viz posledně zveřejněné
názory vedení německé CSU? Může se stát, že už nebudou chtít politici
riskovat případné problémy, které s imigranty přicházejí? Jenže další
informace svědčí o tom, že z Afriky stejně budou přicházet miliony
běženců. Jaký lze předpokládat v této záležitosti příští vývoj, co
se týká azylové politiky v Evropě?

Těžko předpokládat vývoj v Evropě, která si s migrační politikou zatím
nedokázala poradit a která je i teď v přístupu nejednotná. Evropští a
někdy i naši politici jsou někdy sice bezradní, ale myslím, že naše země
je příkladem toho, že si nedáme „diktovat“ migrační politiku. A nevím,
proč bychom se měli „řídit“ podle migrační politiky USA, ať už bude
jakákoliv. Hned v době sčítání výsledků hlasů při volbě amerického
prezidenta se řada lidí smála České televizi už proto, že bylo zřejmé,
jak moc je výsledek překvapil. Část veřejnosti podezírá média z toho,
že nejsou objektivní, že napadají některé osobnosti a že straní
určitým zájmům. Jak svůj úkol – informovat – zvládají média, ať
už veřejnoprávní nebo soukromá? Myslíte si, že postupně zkusí hledat
jiný přístup, že nebudou tolik „sluníčkářská“ a podobně? Začnou
být shovívavější i vůči názorům, které hlásají například rozumnou
toleranci vůči menšinám či imigrantům?

Nedokážu odhadnout to, do jaké míry byla vlna absolutní podpory paní
Clintonové vlnou reklamní kampaně, a do jaké míry objektivním
zpravodajstvím. Faktem je, že na této vlně surfovalo poměrně velké
množství hlavních tištěných médií. Naše ČT má v USA vynikajícího
zpravodaje pana Řezníčka. Vlastní volby měla pokryté skvěle. Ale možná
i tady se trochu svezla na zmíněné vlně. U některých moderátorů to podle
mě bylo tak trochu podle hesla, že přání je otcem myšlenky. Nikdo
nemůžeme být úplně inertní v názorech a emocích. Neomylní a
spravedliví Mirkové Dušínové jsou jen v knihách a filmech. Myslím, že
Česká televize by měla být více veřejnoprávní – přičemž
vysvětlení této nezávislosti by zabralo asi mnohem více času a papíru,
než toto pouhé konstatování.

Máte pravdu, že nůžky se mnohdy rozevírají. Ale je potřeba si uvědomit
– a toho jsme svědky i u nás, i v západní Evropě, i ve Spojeném
království Velké Británie – že i ti méně majetní jsou na tom mnohem
lépe, než před lety. Protože se celý ten graf posunul směrem nahoru.
Globalizace sice přináší ztrátu pracovních míst, ale zároveň také
změnu struktur ekonomiky. Takže to znamená i nové výzvy. V oblasti služeb,
práce doma, příležitostí pro tělesně postižené. A také pro migranty v
Evropě – pokud ovšem chtějí opravdu pracovat. To, co před necelými
dvěma lety například očekával šéf Mercedesu jako „nový hospodářský
zázrak“ – příliv pracovních sil z řad migrantů, bylo patrně jen
přání. Praxe je jiná.

Blíží se volby v Německu, ve Francii, v Rakousku. V kontextu Brexitu, do
jaké míry může nastat, že kandidáty typu Trumpa budou volit i lidé v
Evropě? Mimochodem, v USA se objevily násilné nepokoje, protože spousta
lidí nedokáže přijmout osobnost nového prezidenta. A nemusíme chodit
daleko, i u nás určitá vrstva společnosti prezidenta Miloše Zemana snad až
nenávidí. Může skončit tento stav věcí násilím v ulicích i v České
republice?

Po zvolení pana prezidenta Zemana jsme tady také slyšeli, že národ je
rozdělen, že je to tragédie… A ejhle! Čas velmi rychle vztahy a nesváry
urovnal a ti rozumní lidé, které zajímá meritum věcí a událostí, dali v
mnohém za pravdu realitě, kterou před tím někteří kreslili jako
katastrofickou. To, že část demokratické Ameriky neuznává výsledek
demokratické volby, je pro mě překvapením. Překvapením, které mě ale
utvrzuje spíše v názoru, že je to možná někdy řízené, nikoli
spontánní.

Před několika dny jste se vrátil ze služební návštěvy Velké Británie,
kde jste jednal především se svými kolegy z britského parlamentu. Jak se
vlastně ostrovní velmoc změnila po Brexitu? A bude její odchod z EU během
na dlouhou trať, který poškodí obě strany, anebo je snaha se dohodnout na
oboustranně výhodné spolupráci?

Ostrovní velmoc neměla mnoho času se změnit. Ale myslím, že se příliš
nezmění. Tradice, úcta k symbolům, hlavě státu a demokracii je tam veliká.
Přestože historicky byli pouhých jedenáct let republikou, jejich tradice
parlamentarismu je patrně jedna z nejstarších na světě. Setkali jsme se s
liberálním lordem Andersonem i s konzervativním poslancem Jenkinem. Mají
rozdílné názory, ale jsem přesvědčen, že opět nasadí proti podvojnému
účetnictví Evropy dvojitého Nelsona. (Použil jsem příměr přítele
Milana Davida – viz jeho hra „0,1 kg Meronu“.) Myslím, že zvítězí
snaha dohodnout se na oboustranně výhodné spolupráci.

Britové, i podle slov svého ministra zahraničí Borise Johnsona, by si
přáli zachovat stejný vnitřní obchod v Evropě bez jakýchkoliv omezení
jako doposud, ale odmítají volný pohyb osob po Evropě. Tedy chtějí zamezit
migraci zvláště z východoevropských států. Co si o tom myslíte?

Obojí je pro ně do budoucnosti životně důležité. Určitě o tom budou
jednat tak tvrdě, jako hájili svoji zemi i Evropu před Hitlerem. Mrzí mě,
že naše média dala přednost méně významným bulvárně prezentovaným
událostem před zmapováním návštěvy pana Borise Johnsona. Moc jsme se o
jejím obsahu nedozvěděli.

Česko šokovaly v nedávných dnech dvě rasistické vraždy v Anglii. Jednou z
obětí byl Polák, druhou dokonce Čech. Jak tyto události vnímají britští
poslanci a například i širší veřejnost ve Velké Británii?

Velmi je to mrzí. Ptali jsme se na to našeho velvyslance pana Libora Sečky,
který je opravdu zkušeným diplomatem. V případě Čecha to byla jen
nešťastná náhoda. Nebyla motivována rasově – nějací gauneři po něm
chtěli peníze, on se ohradil a ti darebáčci si na něj potom zbaběle
počkali a ubili ho. Šlo údajně o manažera cateringové společnosti. Nikoho
neprovokoval, prostě měl pekelnou smůlu. V případě toho Poláka bližší
okolnosti neznám. Ale problémy s Poláky Britové přiznávají, stejně jako
s našimi občany cikánského původu. (Jsem rád, že Parlamentní listy mi
slovo „cikánského“ neopraví – je stále ve slovníku spisovné
češtiny.)

Po svém návratu jste také vychvaloval britská média, což u vás jako
letitého televizního redaktora má jistě své opodstatnění. Co vás
konkrétně tak nadchlo? A kdybyste začal srovnávat, v čem ostrovní média
převyšují ta česká? V čem bychom se mohli od nich učit?

Mohli bychom se od nich učit v kritériích serióznosti, nestrannosti, etice a
profesionalitě zpravodajství. V BBC jsme se setkali mimo jiných také s
ředitelem redakční sekce Davidem Jordanem. Předseda volebního výboru PS
PČR Martin Komárek od něj dostal opravdu tlustý manuál, ve které jsou
popsány všechny postupy, vztahy, kodexy a další souvztažnosti, týkající
se práce v BBC. Například i vztah s informátory, jejich ochrana a jednání
s nimi. Filozofie práce BBC je stanovena podle Královské charty vždy na 11
let, kontroluje se v polovině toho období a nemění se ani změnou vedení,
ani změnami v horní nebo dolní komoře parlamentu. BBC se zčásti financuje
sama, poskytuje vládě i sněmovně servis. Byli jsme také na návštěvě a
jednání v agentuře Reuters. V redakci The Guardian jsme se setkali s Mattem
Rogersonem, ředitelem Odboru veřejné politiky, a dozvěděli se o
financování a regulaci britských médií, také o pravidlech soutěže
veřejnoprávních médií se soukromými na mediálním trhu. Velmi zajímavá
byla i jednání na Ministerstvu kultury, médií a sportu s ředitelkou Odboru
mezinárodního vysílání Kathleen Stewartovou a s ředitelem Odboru rádio a
TV strategií Ianem Neilem.
