Czexit, který by nás nebolel. Akademička, která se nebojí, předkládá
jasnou variantu

ROZHOVOR „Jestliže má dojít k Czexitu, pak by to měla být koordinovaná
akce Visegrádské čtyřky, ideálně společně třeba s Rakouskem,“ říká
ekonomka Masarykovy univerzity Hana Lipovská. Ani vystoupení Velké Británie
z Evropské unie podle jejích slov není jisté. Tlak na Brity může totiž
vyvolat nové referendum a z Brexitu se může stát exemplární případ k
odrazení ostatních států od útěku, jako tomu bylo v případě
navrátilců ze Západu za dob komunismu.

Zajímá mne váš názor na ekonomickou situaci České republiky, pokud by
vystoupila z Evropské unie. Panují obavy, že bychom zchudli o třetinu, až
polovinu. Je to tak?

Záleží na tom, zda by vystoupila pouze Česká republika, nebo zda by došlo
k rozvolnění, či dokonce rozpuštění celé Evropské unie. Pokud by se Unie
mírovou cestou rozpadla, žádné drama by se z hlediska dějin nekonalo. Pokud
by dokonce došlo pouze k dezintegraci, znamenalo by to další spolupráci, ale
bez snahy o federalizaci a o jednotný evropský nadstát. Ideální stav. A pak
je tu ještě třetí možnost, tedy že ze současné evropské sedmadvacítky
a půl – a tou půlkou myslím Velkou Británii – vystoupí s Británií i
Česká republika a na jejich místo nastoupí třeba Černá Hora, Albánie,
Makedonie a další kandidátské státy. Albánie by například bezpochyby „zlepšila“
povědomí o Evropské unii v očích čekatelů. Pokud by mělo dojít k
Czexitu, bylo by vhodné, aby paralelně odešly i jiné státy. Dnes se mlčky
předpokládá, že Británie bude do evropských voleb 2019 znovu suverénním,
samostatným státem. Právě o tom ale nejsem přesvědčena. Stále
očekávám, že tlak na Velkou Británii, respektive na britské občany, bude
tak silný, že je potká druhé referendum. V něm samozřejmě dostanou
možnost „odčinit chybu“ – a zůstanou v Unii. Nastala by situace
podobná té, kterou si vybavíte z doby před revolucí: emigranti, kteří se
vrátili zpět, pokorně vykládali, jak strašné a hrozné jsou výdobytky
kapitalismu, aby coby exemplární případy odradili ostatní od útěku.
Stejnou roli by nyní hrála i Velká Británie – a my ostatní bychom měli
dveře k exitům na dlouhou dobu zabouchnuté.

Jak by měl tedy proběhnout exit?

Jestliže má dojít k Czexitu, pak by to měla být koordinovaná akce
Visegrádské čtyřky, ideálně společně třeba s Rakouskem. Velká
Británie má totiž na rozdíl od ostatních států Evropské unie výhodu,
že má Commonwealth, společenství národů značné ekonomické síly, s
odbytištěm. V žádném případě pak nesmíme podléhat iluzi, že se Velká
Británie nebo kterýkoli jiný stát bude starat o zájmy České republiky.
Kdyby ovšem šlo o koordinovanou akci s dalšími státy Visegrádské čtyřky,
tak by ekonomické otřesy tak zlé nebyly. Tím se dostáváme k dopadům
Czexitu coby odchodu samotné České republiky. Evropská unie by pro Českou
republiku jako suverénní stát vytvořila obrovské náklady, aby odradila
zbylých dvacet šest států od jejího následování. Dostali bychom se do
silné izolace. Bylo by potřeba nás potrestat – a okolní státy vystrašit.
Na druhou stranu máme nespornou výhodu vlastní měny, máme vlastní
fungující bankovnictví, sami si tvoříme rozpočet. Z těchto hledisek
nevidíme hospodářské problémy. V rámci „trestu“ bychom sice ztratili
zjednodušený přístup na některé trhy, ale zároveň jsme členy Světové
obchodní organizace s jejím celním sazebníkem, proto by tento „trest“
tolik nebolel. Dalším pozitivním faktorem je Německo, které nás přece jen
potřebuje jako levného dovozce. Jakékoliv diskuse o Czexitu je ovšem nutné
vést vždy v rámci možností spolupráce s ostatními. Visegrádská čtyřka
k tomu dává naději, bohužel my sami jsme nyní jejím nejslabším článkem.
Když ovšem vidíme, jak dopadly volby v Rakousku, Itálii, Německu, existuje
naděje na rozumnou domluvu eurorealistických stran a voličů napříč Unií.
Když to shrnu, stálo by z ekonomického hlediska za to tu krátkodobou oběť
podstoupit. V dlouhodobém výhledu bychom si pomohli. Opakuji však: ideální
by bylo, kdyby došlo k rozumné míře dezintegrace Unie. Druhou možností by
bylo vystoupení Visegrádské čtyřky jako celku. Czexit beru obdobně jako
rozvod – nepříjemné, leč nezbytné řešení v případě, kdy již není
jiné cesty.

Hodně se mluví o nutnosti reforem Evropské unie, ale vzhledem k tomu, co
slýcháme od představitelů Evropské unie o trestech, rozdělování financí
podle poslušnosti v rámci kvót a podobně, to nevypadá, že by k nějaké
došlo. Domníváte se, že takový rozvod je tou poslední možností, která
zbývá?

Reforma Evropské unie není možná. Unii nelze reformovat, žádná „perestrojka
2018“ nemá smysl. Unii by bylo nutné transformovat, tedy absolutně změnit
přístup k evropské integraci. Reforma je jen záplatování roztrhaných
šatů, není řešením. Navíc v dnešním jednání o rozpočtu v letech 2021
až 2027 se pracuje na podmíněném financování: pokud například Polsko,
Maďarsko či další „zlobivé“ státy nezačnou „poslouchat“,
nedostanou zkrátka svůj příděl dotací. Jenže myslet si, že nebudeme
dostávat evropské dotace tehdy a jen tehdy, když nebudeme poslouchat, je
velký optimismus. O dotace brzy přijdeme, i kdybychom takzvaně drželi lajnu
– a zaplať pánbůh za to, protože z nich stejně většinou nic dobrého
nepošlo. Ty, pro něž jsou dotace stále tak silným argumentem, mohu
ubezpečit, že už dlouho nebudou, případně se přesunou k nově
příchozím státům.

Jak vnímáte diskuse kolem referenda o vystoupení z Evropské unie? A jak
argument, že jestliže jsme byli schopni rozhodnout o vstupu, jsme dostatečně
schopní rozhodnout i o případném vystoupení?

Nejsem velkým příznivcem referend. Volíme si své zástupce, aby na sebe
vzali zodpovědnost a rozhodovali sami o nejlepší variantě. Nejlepší
variantou by proto bylo volební vítězství tradiční politické strany,
která by se ve svém programu k vystoupení jednoznačně hlásila. Vláda,
která by z takových voleb vzešla, by měla jasný mandát k jednání o
vystoupení z Evropské unie. Takový bod si ovšem žádná tradiční strana
do programu vepsat nedovolí, takže zbývají buď nesystémová hnutí, což
pro stabilitu a důvěryhodnost země dobré není, nebo referendum. Pokud jsme
za pětadvacet let samostatné existence měli jediné referendum – o
vstoupení, jistě bychom přežili na další čtvrtstoletí i referendum
druhé – o vystoupení. Vím, že by byl obrovský problém, jak by otázka v
referendu byla formulována a jak velká vlna propagace by se strhla. Věřím
však, že pokud jsme dostali důvěru, abychom před patnácti lety stvrdili v
referendu vstup, tak určitě musíme dostat důvěru rozhodnout se o setrvání
ve zcela nové (nikoli nové a lepší) Unii. V roce 2003 hlasovala většina
voličů pro vstup, protože vstup do EU byl vydáván za cestu ven z
komunistické minulosti. Dejme lidem šanci, ať napraví chybu, kterou udělali.
Dejme také šanci těm generacím, které v roce 2003 o osudu naší země
ještě nemohly hlasovat. Je samozřejmě jasné, že obecně nemá smysl dělat
referendum o každé drobnosti. S trochou nadsázky – nebudeme se scházet u
uren, abychom rozhodovali, zda má na 42. odboru třetího oddělení
ministerstva x pracovat paní uklízečka od šesti do sedmi ráno nebo od osmi
ráno do devíti večer. Referenda je třeba ponechat výlučně pro vzácné
případy. Lidé jsou dostatečně rozumní a vědí, že věci nejsou
černobílé. Nenechají se zviklat žádnou masáží, vědí, že nemáme na
výběr mezi Moskvou a Bruselem. Bezpochyby by si každý vyhodnotil všechny
klady i všechny zápory, které by mu osobně obě možnosti přinesly.

Americký prezident Donald Trump rozhodl o vysokých tarifech na dovoz oceli a
hliníku do Spojených států. Podle prvních ohlasů může jít o obchodní
válku mezi USA a Evropou s následky i pro další země. Prezident Evropské
komise Jean-Claude Juncker prohlásil, že Evropská unie bude adekvátně
reagovat a připraví odplatu: „Evropská unie byla těsným bezpečnostním
spojencem USA po dlouhá desetiletí. Nebudeme sedět v nečinnosti, zatímco
bude náš průmysl zasažen neférovými opatřeními, která ohrozí tisíce
pracovních příležitostí v Evropě.“ Je možné, že vznikne obchodní
válka?

Jakási forma obchodních válek probíhá celou dobu. Obdobné přestřelky
mezi Západem a Čínou existují dlouho. Vždy je to selektivní prosazování
zájmů konkrétních firem, které něco zařídí v Bruselu, Pekingu,
Washingtonu. Neviděla bych to tak dramaticky.

Jak zabránit tomu, abychom byli levnou montovnou pro Evropu? Slyšela jsem, že
se nemusíme bát zdražit, protože Německo a další státy se bez nás
stejně neobejdou… Je to tak?

Do těchto věcí nesmí zasahovat stát podporou konkrétního průmyslu. Před
časem mi v Košicích ukazovali průmyslovou zónu. Pokud by zájmům podniků
nevyšli vstříc, odešly by o pár kilometrů dále na východ. I tak dost
chudý kraj by hospodářsky padl. Mají tedy pracovní místa a zároveň jsou
rukojmími fabrik. Škoda Volkswagen má zhruba čtyřprocentní podíl na HDP
České republiky. Odchod „naší“ škodovky by tak české hospodářství
zasáhl jako skutečně silná hospodářská krize. Vládní podpora
zahraničních investorů, kvůli které vzniknou gigantické konglomeráty s
významnou politickou silou, rozumná není. Dobří investoři přijdou sami,
pokud v zemi naleznou dobré podmínky pro podnikání: rozumné daňové
prostředí, nízkou administrativní zátěž, schopné české pracovníky.
Ostatně i během krize byla řada českých firem úspěšná, protože
německé firmy zjistily, že umíme vyrábět stejně kvalitně a levněji než
ony, a tak své dodavatele nahradily českými. Ideální odpovědí je tedy
nechat vše na firmách a přestat jim házet klacky pod nohy. Jsme silná
průmyslová ekonomika již od první republiky. Je to špatně? Já si to
nemyslím. Špatná je pouze průmyslová politika. Český průmysl sám o
sobě z nás rozhodně montovnu nedělá.
