Umírněný islám? To je propaganda jak od Goebbelse, vzkazuje analytik Štefec.
A odkrývá, kdo má na této demagogii zájem

Bezpečnostní analytik Jaroslav Štefec se na svém facebookovém profilu
zamyslel nad tím, zda naši společnost obohatí „umírněný islám“.
Tvrdit o islámu, že je umírněný, je propaganda hodná Josepha Goebbelse,
reforma islámu totiž neexistuje. „Věř, nebo zemři,“ je podle něj
základní náboženská teze islámu, kterou v Evropě již nedokážeme
pochopit.

Štefec na úvod svého zamyšlení rozkryje, že jej k němu vedla diskuse „známého
neúnavného zastánce bezbřehého přijímání tzv. ‚uprchlíků‘, ve
skutečnosti ilegálních migrantů většinově nedefinovatelného původu“
na Českém rozhlase. Zúčastnění si totiž „notovali“ o umírněném
islámu a možnosti soužití s muslimy.

„Operovali pojmy jako ‚poklidné soužití‘, ‚tolerance‘ a ‚vzájemné
obohacení kultur‘,“ píše Štefec a vysvětluje, že se v diskusi pokusili
vytvořit obraz mírumilovného náboženství, které je na cestě k reformě,
stejně jako bylo křesťanství v osmnáctém století.

„Byla to čirá demagogie a myslím, že za porci propagandy, kterou v tom
rozhovoru dokázali zplodit, by je pochválil i sám velký Joseph Goebbels,“
tvrdí analytik a dodává, že jeho původní zamyšlení bylo zcela jiné „.
od střízlivější verze“, kterou nakonec publikoval. „Přiznám se také,
že sice s těžkým srdcem, ale přece jen jsem odfiltroval výrazy jako ‚debil‘,
‚slepice‘, a zmizel dokonce i ‚šašek‘.“

Umírněný či reformovaný islám neexistuje a v současnosti ani existovat
nemůže, podle Štefce jde jen o „bezobsažnou slovní konstrukci evropských
(pseudo)humanistů“. Neexistují ani islámští disidenti, většinou jde jen
o konvertity či bezvěrce, kterým se nelíbilo, jak islám zachází s
odpadlíky od víry.

To, že se islám dělí na různá odvětví šíitů, sunnitů, saláfistů,
wahhábistů a jiných, nic nemění na tom, že všichni mají podle Štefce
společný přistup k „základním hodnotám, které jako Evropané
vyznáváme“. Základní rozdíl mezi evropskou a islámskou cestou je v tom,
že v Evropě je víra věcí osobní, která nezasahuje do veřejného života.
„Pro absolutní většinu Evropanů je proto muslimský princip víry,
postavený na tezi ‚věř, nebo zemři‘ naprosto nepřípustný. Stejně
jako snaha nahradit všude tam, kde žijí muslimové, místní právní řády
vycházející z historického evropského vývoje barbarským systémem
šaríja.“

A podle Štefce je šaríja zcela odlišná od evropského práva a jako taková
s ním neslučitelná. „Hlavními nástroji jsou zde kruté tresty za
sebemenší provinění, například špatné zahalení ženy, její odmítnutí
podřídit se bezvýhradně muži, případně i drobné krádeže nebo
nevhodné vyjádření o Prorokovi či islámu,“ píše analytik s tím, že
za takovéto prohřešky člověka čeká od bičování po kamenování. A k
tomu ještě muslimové očekávají odměnu za mučednickou smrt v podobě
zástupu panen, jež jim budou v nebi k dispozici.

To vytváří podmínky pro vznik „všech myslitelných krutostí schopných
‚bojovníků‘ a teroristů naprosto bezcitných vůči nemuslimům“. Podle
Štefce jsou tito lidé ochotni položit svůj život za islám a zabít při
tom co nejvíce bezvěrců. K tomu je nutné si připočíst jejich vyšší
porodnost a hrozba „likvidace (nejen) evropské civilizace“ je na světě.
Pokud se to nezačne řešit, upadne Evropa do krvavých náboženských válek.
A z těch nám ale tentokrát nikdo nepomůže.

„Vzájemné obohacování a mírová koexistence dvou tak odlišných
civilizací, jako jsou blízkovýchodní a evropská (resp. islámská a
křesťanská), jsou podle mě možné pouze v případě, že tyto civilizace
existují vedle sebe oddělené teritoriálně, ve smyslu ‚tady je
Krakonošovo, tady je Trautenberkovo‘,“ píše Štefec s tím, že by spolu
mohly obchodovat, nikoli se však masově mísit. To by totiž mohlo vést k „ničivému
konfliktu“, ve kterém prohraje ten slabší. A tím je v současnosti Evropa.

Štefec v závěru svého zamyšlení navrhuje jediné dvě možné „strategie
přežití“ Evropy. Migranty zcela segregovat či jim zabránit vstupu do
Evropy. „Vše ostatní je pro nás, obyvatele Evropy, kteří už dnes často
žijeme v právně a eticky horším postavení, než je postavení muslimských
neokolonizátorů, naprosto fatální.“

Celý text zde:

Obohatí nás "umírněný islám"?

Původně mě k této úvaze přivedla nedávná diskuse známého neúnavného
zastánce bezbřehého přijímání tzv. „uprchlíků“, ve skutečnosti
ilegálních migrantů většinově nedefinovatelného původu, s dvěma
zastánkyněmi téhož trendu v ČRo. V jednostranné diskusi si všichni
zúčastnění vesele notovali, že umírnění vyznavači „reformního“
islámu, kterých je (podle mluvčí) mezi migranty většina, nejsou pro Evropu
žádným rizikem. Operovali pojmy jako „poklidné soužití“, „tolerance“
a „vzájemné obohacení kultur“. V podstatě se snažili vytvořit u
posluchačů představu, že „současný“ islám je něco jako evropské
křesťanství 18. století, které už mělo za sebou několik vln krvavých
válek mezi katolíky a protestanty. Ti se v té době sice se skřípěním
zubů, ale přece jen už naučili žít vedle sebe a tolerovat i jiná
náboženství. Svůj pohled na křesťanství se, seč mohli, snažili
aplikovat i na islám a jeho soužití s evropskou společností. Islám
prezentovali jako „reformní“ náboženství, připravené naučit se
tolerovat nás, Evropany i křesťanskou víru, přejímat náš přístup k
lidským právům včetně práv žen, i evropské principy demokracie a
právního státu. Byla to čirá demagogie a myslím, že za porci propagandy,
kterou v tom rozhovoru dokázali zplodit, by je pochválil i sám velký Joseph
Goebbels. Konstatuji, že ten rozhovor mě opravdu nadzvedl. Proto byl asi můj
původní text, napsaný pod jeho bezprostředním vlivem, výrazně odlišný
od střízlivější verze, kterou zde předkládám. Vynechal jsem jména
diskutujících, mezi kterými byly i ženy. Konec konců, dnes je MDŽ.
Přiznám se také, že sice s těžkým srdcem, ale přece jen jsem odfiltroval
výrazy jako „debil“, „slepice“, a zmizel dokonce i „šašek“. Snad
si můj pohled na věc i tak své čtenáře najde.

Na úvod konstatuji, že žádný proces reforem islámu nikde ve světě
neprobíhá, něco jako „reformní“ islám neexistuje a v současné
historické etapě jeho vývoje je dokonce principiálně vyloučen. Stejně tak
argumentace tzv. „umírněným“ islámem je jen bezobsažná slovní
konstrukce evropských (pseudo) humanistů, pro které je v tomto případě
zbožné přání mnohem více než jen otcem myšlenky, což ostatně platí i
o tzv. „islámských disidentech“. Za ty jsou často stejnými skupinami
zpravidla vydáváni konvertité k islámu, bývalí křesťané nebo bezvěrci.
Ti obvykle velmi rychle zjistili, že jejich očekávání přínosů konverze
narazilo na tvrdou realitu nesmlouvavých požadavků islámských komunit
vůči svým „ovečkám“, hraničícím často až s ohrožením života,
neboť odpadlictví se bez ohledu na směr islámu trestá podle Koránu
nekompromisně smrtí. Odlišnosti ve výkladu Koránu, počínaje základními
liniemi, dělícími muslimy z důvodů běžnému Evropanovi zcela
nepochopitelných na nesmiřitelné větve šíitů a sunnitů, a konče
izolovanými skupinami radikálních vyznavačů islámu, ortodoxně
vykládajících každé Prorokovo slovo, ačkoliv jsou příčinami válek a
vraždění od prvopočátků islámu, neodlišují jeho vyznavače v
přístupech k základním hodnotám, které jako Evropané vyznáváme. Pro
soudobou evropskou civilizaci je rozhodující po staletí se vyvíjející
pojetí náboženství jako osobního vyznání víry, tolerantního k ostatním
náboženstvím a věřícím. Pro absolutní většinu Evropanů je proto
muslimský princip víry, postavený na tezi „věř, nebo zemři“ naprosto
nepřípustný. Stejně jako snaha nahradit všude tam, kde žijí muslimové,
místní právní řády, vycházející z historického evropského vývoje,
barbarským systémem šaríja. Z hlediska evropského pojetí se totiž
nejedná o standardní právní řád, postavený na pevném souboru zákonů,
ale o individuální výklad sůr Koránu „soudci“ z řad duchovních,
případně i laiky, postavený na zvykovém právu starověkého Blízkého
východu. Hlavními nástroji jsou zde kruté tresty za sebemenší provinění,
například špatné zahalení ženy, její odmítnutí podřídit se
bezvýhradně muži, případně i drobné krádeže nebo nevhodné vyjádření
o Prorokovi či islámu. Tyto „zločiny“ jsou v podstatě okamžitě
trestány drakonickými tresty, počínaje bičováním a uřezáváním rukou,
až po stínání hlav a kamenování. To vše, spolu s šílenou vizí odměny
mučednické smrti pro víru vstupem do ráje s osobní stafáží houfu panen
jako náhrady za strasti reálného života vezdejšího, vytváří
neskutečné podmínky pro verbování všech myslitelných krutostí schopných
„bojovníků“ a teroristů, naprosto bezcitných vůči nemuslimům. Ti jsou
připraveni kdykoliv zemřít pro myšlenku islámu, a pokud možno vzít sebou
co nejvíce „nevěřících“, budoucích sluhů v muslimském ráji. Spolu s
neskutečnou plodností muslimských manželství a s vizí džihádu jako
nástroje dobití celého světa islámem to vytváří natolik závažnou
hrozbu likvidace (nejen) evropské civilizace, jaké Evropa nečelila snad nikdy
ve své novodobé historii. Pokud se tomu celá EU i její jednotliví členové
nedokáží postavit, dojde v Evropě velmi rychle k realizaci nejčernějších
scénářů donedávna ještě pro spoustu lidí naprosto nepředstavitelných
„středověkých“ krvavých náboženských válek. Jen se bojím, že
tentokrát se na obzoru zázračně neobjeví žádné vojsko, vedené novodobou
analogií krále Jana III. Sobieského, a ani spoléhání na proslulé
Blanické rytíře nám zřejmě moc nepomůže. Musíme si s tím poradit sami.
Jinak se začne velmi brzy psát zcela nová kapitola evropských dějin.
Ještě poznámka na závěr. Vzájemné obohacování a mírová koexistence
dvou tak odlišných civilizací, jako jsou blízkovýchodní a evropská (resp.
islámská a křesťanská), jsou podle mě možné pouze v případě, že tyto
civilizace existují vedle sebe oddělené teritoriálně, ve smyslu "tady je
Krakonošovo, tady je Trautenberkovo", a budou se ve vší počestnosti
navštěvovat, vyměňovat si zboží a sem-tam tolerovat nějaké menší
stěhování na úrovni jedinců a rodin. Vzájemné mísení expanzí masy
příslušníků jedné civilizace do prostředí druhé povede podle naprosto
všech historických zkušeností k ničivému konfliktu, v němž nakonec
podlehne ten slabší. Tím je zpravidla civilizace, která expanzi nedokázala
zabránit. Pro Evropu dnes existují pouze dvě strategie přežití – buď
segregace migrantů za striktně stanovených pravidel, prospěšná pro obě
skupiny, nebo nemilosrdné zastavení jejich invaze a hledání řešení mimo
Evropu. Vše ostatní je pro nás, obyvatele Evropy, kteří už dnes často
žijeme v právně a eticky horším postavení, než je postavení muslimských
neokolonizátorů, naprosto fatální.
