Vlastimil Podracký: Zemanova cesta do Ruska a akce globalistů

Premiérka Mayová vystoupila opět ostře proti Rusku a jeho údajnému
ovlivňování voleb v západních zemích. Je viděl obrovský strach z
propíchnutí informační bubliny, kterou vytvořily vládnoucí elity na
celém Západě. Tento strach je spíše hypotetický, skutečné informace o
aktivitách Ruska nejsou dokázané, spíše se operuje s možnostmi, které
dnešní informační technika umožňuje. Rusko je otloukánek, na kterého se
všechno svede, ale strach má obecnější charakter, totéž, co se
přičítá Putinovi, může přece dělat kdokoliv, když jsou metody známé a
otevřené.

Naopak prezidentu Zemanovi Rusko nevadí. Opět jede za Putinem, se kterým se
setká v Soči a dokonce se má setkat s Gorbačovam. Sbírá body před volbami
a lednu uvidíme, jak mu to prospěje. Vidíme, že nejen v Evropě, ale i nás
je národ rozdělen, to není samozřejmě jen náhledem na Rusko, ale
příčiny jsou hlubší.

Informační vílka proti Rusku je toho jenom jakýmsi obrazem, jakýmsi
vnějším projevem. Na Rusko je možno si dovolit plivnout, dokonce je to v
módě (kdo neplive, není správný Evropan), horší by bylo plivnout na
Mohameda, za to se už dnes v Evropě trestá, pokud nepotrestá zákon,
potrestají muslimové samotní. Putin musí být zničen, ne proto, že by byl
komunistický nebo diktátorský, to samo o sobě dnes nikomu nevadí, ale proto
že je konzervativní a je ideovým spojencem přirozených konzervativců v
evropské civilizaci.

Poslední revoluce

Pokud chceme pochopit podstatu současných událostí, pokládám za
důležité se zamyslet nad genezí oněch dvou skupin, které proti sobě
vystupují na domácím kolbišti a zatahují do toho okolní státy. Vidíme
nejradikálněji v Polsku a Maďarsku, že reakce na světový globalizační
vývoj vede k jakémusi národnímu konzervatismu. Podobný zápas vede i Trump.

Každá doba má svoje pokrokáře a konzervativce. V podstatě se mění jen
ideová náplň těchto směrů a pochopit ji, je klíčem k pochopení dilematu
doby. Pokrokáři bojují, vedou války, dělají revoluce. Konzervativci hájí
současný stav a dejme tomu hodnoty běžného života, který je ohrožen
revolucí. Pokrokáři se nemusí nutně rekrutovat z bývalých pokrokářů a
konzervativci z bývalých konzervativců. Může to být úplně naopak. Dnes
pokrokáři ovládli establishment a konzervativní lid se bouří.
Spouštěcím momentem této bouře je migrační krize, která vytrhla
konzervativce z šedé zóny a vzbudila u nich obranné reakce. Tyto reakce
vlastní jen ten, kdo je bytostným přirozeným konzervativcem. Globalističtí
odpadlíci, které budoucnost národa nezajímá, tento instinkt ztratili na
školení o „evropských hodnotách“ nebo jiném vymývání mozků.

Dnes jsou pokrokáři globalistickými aktivisty, odmítli hájit historické
národní zájmy, už se vznášejí ve vlnách „světového oceánu idejí“
a multikulturní existence. Charakteristickým znakem je otevřenost světu;
rovnost každého s každým; rozdávání majetku, který nevlastní; život
bez rodiny; obvykle též cestování, zahraniční školy a část života v
zahraničí; ale hlavně odloučenost od domova a ztráta odpovědnosti za svoji
zemi. Typickým příkladem globalistické revoluce je akce Antify na Národní
třídě v době letošních oslav 17. listopadu: „náckové táhněte,
migranti vítejte“, je přesně to, co globalisté cítí. Chtějí si
uzurpovat minulost, chtějí si přivlastnit Havla a každého, kdo jen trochu
byl kosmopolitní a evropeistický. Ale povšimněme si jejich jakési
nezodpovědné svobody: co se stane s naší zemí, když se potopí do moře
migrantů? Ale jim je to jedno, oni mají jen svobodu, nikoliv zodpovědnost, tu
předali jiným, aby je za to mohli nazývat nácky.

Tuto revoluci nedělají jen mladí kosmopolité, ale tato revoluce strhuje i ty,
kteří se neorientovali v tomto světě, třeba bývalé antikomunisty, kteří
bojem proti komunismu ztratili vztah je svému lidu a své zemi. Emigranti se
zařazují na tu nebo onu stranu, buď jsou z nich národní konzervativci,
chtějí zachovat svoji někdejší vlast, nebo je pro ně globalismus
východiskem z jejich komplexů. Tato revoluce není ani socialistická, ani
liberální, nebo je obojí.

Staré rozdělení na levici a pravici ztrácí na významu. Konfliktní linie
mezi globalisty a národními konzervativci jde napříč všemi starými
stranami a hnutími. Strany konfliktu se zabarvují různými ideovými znaky
svého původního smýšlení. Mnozí melou svoje staré mantry a snaží se je
nějak zařadit do doby, ale ono to nejde, obvykle jsou mimo. Globalisté
konzervativce někdy očerňují jako komunisty a levičáky, což je nesmysl,
pomlouvačné je i označení nacionalista a xenofob. Konzervatismus v sobě
obsahuje nutně sounáležitost se svým domovem. V rámci myšlení
vykořeněných globalistů je taková sounáležitost nepochopitelná, protože
oni znají jen náležitost k ideologii nebo ke kolektivu nějaké
globalistické organizace.

Revoluce globalismu je poslední revolucí v evropské civilizaci a
konzervativci hájí poslední zbytky starého evropského světa tradic, které
jsou už jen částečně křesťanské, jsou liberální i sociální, jsou
prostě vším tím, co Evropa zažila. Dnešní revolucionáři se už
neosvobodili jenom od nějakých nadřízených struktur, ale už i od své
přirozenosti, od rodin, od obce, od národa a stát je jen prostředkem k
dokončení revoluce, potom se zlikviduje. Co bude potom, neví ani samotní
globalisté, vědí jenom, co nebude. Je to revoluce neplodných (Merkelová a
Macron bez dětí), je to osvobození od všech závazků. Žádná revoluce se
nikdy nestarala o rodiny a děti, ale nikdy nedošla tak daleko v ideologii
chaosu, aby rodiny přímo rozkládala a děti odmítala. Revolucionáři cítí,
že po nich už nikdo nebude, utěšují se ovšem nadějí, že jejich chaos
zachvátí všechny národy a vzejde nový svět. Jiné národy jim ovšem
nerozumí, jejich ideály nepřijímají, ale jejich zlost a nenávist
momentálně vyplivaná na symbol vzdoru Putina, signalizuje strach z následků
svých nezodpovědných činů a pomsty zodpovědných.

Z této revoluce už není návratu, zatímco mladí komunističtí
revolucionáři kdysi zpívali: „My jsme mládež nová, mládež Gottwaldova…“
a za dvacet let vítali Dubčeka a chtěli se VRÁTIT k demokracii, kterou
likvidovali, dnešní revolucionáři se nebudou moci kam vracet.

Zeman v čele

Zeman pochopil velice dobře lidový konzervatismus. Hraje dědu z vysočiny,
jakéhosi praotce Čecha, který vystoupil z lůna dějin a přichází
zachránit český lid. Ví dobře, co přirození konzervativci cítí. Občas
udělá nějaké hlouposti, vede zbytečný boj se vzdušnými zámky (jako je
Peroutka), přežene servilnost k Číně a Rusku, nicméně je českým
lidovým konzervativcem proto, že je vzdorovitý. Neskloní šíji před
západními a potažmo evropskými mocenskými silami a jezdí udělovat
vyznamenání ruským vojákům z druhé světové války. A to vše v dohledu
celého světa a ke zlosti globalistů (a dalších jeho odpůrců, kterým je
možná pouze lidsky protivný); to je provokace evokující probuzení k
diskusi, kterou právě globalisté odmítají, vždyť oni mají jedinou pravdu
a o té se nediskutuje.

Globalisté možná nepochopili tuto hru, možná dělají, že nepochopili, a
kydají na něj svůj mediální hnůj osočujíce jej jako ruského vazala. Ale
ono je to jinak. Zeman sbírá body svým vzdorem, který lidoví konzervativci
cítí, svojí odvahou, svojí nezařazeností do řady plivajících a
bezradných ideologů Západu. Zeman nejenom, že ucítil příležitost v této
roli, on je tomu určitě oddán a stane se lidovým hrdinou, o kterém si
národ bude šeptem vyprávět v budoucích dobách globalistického útlaku,
totality chaosu a evropského „žaláře národů“ pod vládou šária. Ale
asi se mýlí. Pokud globalisté zvítězí, nebude už žádný národ, který
by si šeptal, a nebudou už žádné dějiny. Jejich revoluce je absolutní,
velká říjnová byla jen přípravou konečného vítězství hlouposti nad
lidským rodem.
