Zemanův přítel Jakunin: Lidstvo je ohrožené, provádějí se různé
experimenty. Jsou zde pokusy manipulovat společnost nevládními organizacemi

Koncem února zazněla v Moskvě přednáška Strategické řízení v ruské
ekonomice v podmínkách světových turbulencí. Akci připravila Ekonomická
fakulta MGU za podpory mezinárodního expertně-analytického centra, v jehož
čele stojí bývalý šéf ruských železnic a prezident fóra Dialog
civilizací Vladimir Jakunin. Ten nedávno navštívil Prahu.

O historickém významu setkání patriarchy Ruské pravoslavné církve s
papežem Františkem, budoucnosti expertně-analytického centra i celého
lidstva hovořila s Vladimirem Jakuninem šéfredaktorka Pražského Telegrafu
Natalia Sudlianková. Jakunin je médii titulován jako přítel prezidenta
Miloše Zemana, který se účastnil jeho konference na Rhodu.

Nedávno se uskutečnilo setkání patriarchy Kirilla s papežem Františkem.
Byla to historická schůzka, která se uskutečnila tisíc let po rozkolu
církví. V souvislosti s tímto rozkolem se nabízí otázka: co se děje ve
světě tak mimořádného, že se pravoslavná a římská církev rozhodly
překonat tisícileté rozpory?

Ano, to setkání je skutečně událostí historického významu. Tento
historický význam se podle mne zrcadlí v poznání nezbytnosti vést reálný
dialog mezi náboženskými směry obecně, a tím spíše mezi různými
křesťanskými církvemi.

Setkání nebylo nahodilé, a to nejen proto, že nyní dochází ve světě ke
skutečně neobyčejně dramatickým událostem. Schůzka se připravovala
několik let. Nesmírně důležitá přitom byla osobní pozice obou
zúčastněných. Myslím si, že nebudu daleko od pravdy, když řeknu, že
osobnosti současného papeže a současného patriarchy moskevského a celé
Rusi získaly srovnatelný rozměr. Obě osobnosti jsou výjimečné v tom
smyslu, že dokážou adekvátně reagovat na výzvy, na které odkazovaly při
přípravě schůzky i po jejím uskutečnění. To zaprvé.

A zadruhé: v průběhu několika staletí, určitě přinejmenším v novodobé
a nedávné historii, jsme nebyli svědky takového období, v němž by
docházelo tak otevřeně ke genocidě křesťanů jako celku. Přičemž se
uskutečňuje přímo v těch oblastech, kde se křesťanství zrodilo.

To vytváří jeden z důležitých, byť poněkud temných odstínů
současného obrazu světa. V Africe a arabských zemích byly podle
oficiálních údajů za posledních několik let zlikvidovány desítky tisíc
křesťanů.

Zatřetí předpokládám, že nezbytnost jejich schůzky byla umocněna
intenzivním pocitem, že dochází k sekularizaci světa, a zvláště toho
západního, do té míry, že právo na svobodu vyznání nebo ateismus
začíná získávat formu tlaku a snah o vytěsnění náboženského vědomí
na okraj společnosti, nebo dokonce jeho potlačení. Podle mě to jsou právě
tyto tři faktory, které mohly rozhodujícím způsobem přispět k
úspěšnému procesu rozhodování tuto historickou schůzku uskutečnit.

Zmínil jste se o tom, že dochází k vytěsňování křesťanství a
genocidě křesťanů v místech, kde se křesťanství zrodilo. Ale tento
proces přece nezačal v Sýrii. Před ní byly Irák, Libye a další země s
velice bohatou historií, kde docházelo k podobným procesům. Proč to v
těchto zemích nevyvolalo tak ostré reakce a nevedlo to k překonání
tisíciletých tabu?

Nesouhlasím s názorem, že situace v Iráku nebo kolem Íránu nevyvolávala
napětí a obavy. Když se dnes s odstupem podíváme na to, kde již došlo ke
zničení státnosti v širším smyslu toho slova, vidíme, že se to událo
právě v historických centrech, která dala vzniknout kultuře a
křesťanství.

Dnes už je zachován snad jen Bagdád, zatímco vše ostatní bylo
zlikvidováno. Ničí se památky křesťanské historie a kultury. Brzy už
nebudeme mít žádná materiální svědectví o této nejdůležitější
součásti historie civilizace. Ale nejvíce znepokojení vyvolává likvidace
křesťanů samotných, která v poslední době získává črty skutečné
genocidy.

V poslední době se často hledají paralely mezi současnými událostmi a
biblickými proroctvími. Hovoří se například o tom, že Armagedon se
nachází nedaleko města Aleppo, kde dochází k těm nejtěžším bojům.
Myslíte si, že může začít taková válka, která by mohla způsobit zánik
lidstva?

Co se týče schopností a existence zbraní, zejména zbraní hromadného
ničení, které mají lidé k dispozici, soudě podle hodnocení vojenských
expertů to možné je. Bohužel je to možné. Ale jsou i jiná nebezpečí.
Teď třeba geneticky zmutovali nějakého komára a celý svět najednou
propadá panice, protože to může vést k degradaci lidstva, rodí se děti se
zakrnělou hlavou a malým mozkem. Koho to jen mohlo napadnout?

A kolik asi existuje podobně nebezpečných experimentů, o kterých vůbec
nevíme? A kolik takových geneticky modifikovaných potravin jíme, aniž víme,
jaký budou mít v důsledku na lidstvo vliv?!

Já jsem ovšem hluboce přesvědčen o tom, že lidstvo se vyvíjí i
pozitivním směrem. To ovšem neznamená, že by občas nebylo marné, aby si
nejrůznější lidé vzpomněli i na biblické příběhy i na Bibli samotnou a
uvědomili si, že nejde pouze o náboženský dokument, který analyzují
teologové a historici, ale o připomenutí, že naše znalosti tohoto světa
jsou značně omezené. Přínosné by bylo i uvědomění si, že my sami jsme
si přisvojili právo nazývat se pány tvorstva. Nebylo by špatné zamyslet se
nad tím, kdo tvorstvo stvořil ve skutečnosti a co si o tom teď asi myslí.

Existují nějaká východiska z krize jako celku nebo krize ve vztazích mezi
Ruskem a Západem? Může to nějakým způsobem ovlivnit veřejné mínění,
nebo si myslíte, že už o tom bylo jistými lidmi rozhodnuto dopředu?

Nejsem zastáncem teorie elit, které rozhodují o osudu lidstva. Vycházím z
toho, že politika je produktem, který vzniká a mění se na základě toho,
že jsou brány do úvahy zájmy lidí a společnosti jako celku.

Jenomže západní politici na to moc neslyší. A dokonce i v krajně
vypjatých podmínkách, jako je například situace s přílivem uprchlíků,
jsou i nejvěrnější příznivci praktik otevřených dveří do Evropy nuceni
přiznat, že se jejich pohled na svět mění.

Ale jejich pohled na svět se nemění sám od sebe. Mění se právě pod
vlivem působení společenské poptávky. Takže si myslím, že společnost
jako celek má možnost působit na politické procesy i politické instituce a
ovlivňovat je.

Druhá věc je, že musím bohužel konstatovat, že ohromné množství
takzvaných nevládních organizací, které často výrazně ovlivňují
veřejné mínění, je financováno takovým způsobem, že nezávislé a
nevládní jsou jen formálně. Je takové rčení: Koho chleba jíš, toho
píseň zpívej. Nad tím bychom se také měli zamyslet.

Inicioval jste založení takového tipu institutu, který je na Západě
poměrně rozšířený. Jaký je cíl vašeho institutu a kde bude hledat
uplatnění?

Nepřisvojujeme si právo říkat, že takové instituty neexistují. Skutečně
jich je velké množství. Naše pracovní plány vycházejí ze třináctileté
historie činnosti platformy, která má název Světové společenské fórum
Dialog civilizací. Na zasedáních tohoto fóra jsou vypracovávány určité
metodologie studia a analýzy společenských procesů a jevů. Naše
metodologie spočívá v rozvoji dialogu jako zásadního nástroje řešení
problémů, konfliktů a sporů.

Copak je to v něčem nové?

Máte pravdu, na první pohled to vypadá, že jsme nic nového nevymysleli, ale
je překvapivé, že ačkoli je užití dialogu jako přístupu očividné a
zdánlivě samozřejmé, v praxi zase takový význam nemá. Daleko častěji se
setkáváme s přístupem typu: „Já jsem silný, já mám pravdu.“ Ve
skutečnosti jsme stále častěji svědky teorií, které usilují o
exkluzivitu konkrétních národů a států, jako by měly nějaké zvláštní
právo řešit veškeré problémy po svém.

Podobné teorie známe velice dobře z historie a dobře také víme, čím
končívají. Poslání našeho výzkumného a analytického centra spočívá v
tom, abychom v praxi demonstrovali perspektivy a efektivitu dialogu jako
dorozumívacího prostředku znesvářených stran nezávisle na jejich
ekonomické nebo vojenské moci.

Dnes hovoříme o existenci naší civilizace a jejích součástí, které
nazýváme civilizačními okruhy, civilizacemi v současném světě. A z
tohoto hlediska je princip rovnosti a rovnoprávnosti klíčový.

Nejdůležitější je, aby ve společnosti existovala zřetelná poptávka po
míru, rozvoji a rovnoprávnosti v procesu tohoto rozvoje. Přičemž tato
poptávka existuje v obou částech současného světa – na globálním
Západě i v ostatním světě. Ke globálnímu Západu přitom přiřazuji
například Japonsko, které je sice geograficky východním státem, ale
ideologicky a ekonomicky má blíže k Západu.

Jsem přesvědčen, že náš institut má jisté výhody při řešení
zmíněných společenských procesů a hledání východisek ze složitých
situací, protože jsme skupina podobně uvažujících lidí, kteří tuto
politiku provozují už více než třináct let.

Zmínil jste se o globálním Západě a ostatním světě. K tomu, abyste
dokázali analyzovat tyto procesy, ale potřebujete, aby součástí struktury
institutu byli představitelé Západu i představitelé ostatního světa.

Ano.

A jsou takoví?

Jsou. V záhlaví naší koncepce a její realizace je jednoznačná deklarace
toho, že nejde jen o nevládní a nekomerční subjekt, ale že jde o subjekt
soukromý, který nepracuje na objednávku žádné vlády ani státu, i když
se na jeho činnosti podílejí Rusové, Němci, Američané, Italové,
Číňané, experti z Latinské Ameriky a další. A každý z nich samozřejmě
v souladu se svým občanským přesvědčením dává najevo, že nikdy
nepřistoupí na to, aby učinil cokoli v rozporu se zájmy svého státu. A to
nás právě spojuje.

Jaká je struktura institutu? Má například dozorčí radu? A je mezi jeho
spolupracovníky někdo ze střední Evropy?

V současné době jsme ve stadiu vytváření struktury a upřesňování jeho
právního statutu. Ale už nyní velice dobře víme, že spolupracovníků
budeme mít relativně málo. Bude nepřetržitě fungovat expertní skupina
složená z lidí, kteří pro centrum pracují už v současné době externě.
Na konkrétním pracovním plánu už se pracuje a musí být schválen
garanční radou. Vedeme jednání s vynikajícími a nesmírně zajímavými
osobnostmi, které chceme do garanční rady pozvat. A samozřejmě se
neobejdeme bez obyčejného technického personálu. V tomto smyslu se sotva
budeme lišit od obvyklé praxe při zakládání podobných expertních center.

Budou v garanční radě i nějací představitelé České republiky?
Počítáte s tím, že v centru budou pracovat i nějací čeští experti?

Ano, s tím počítáme. Mohu prozradit jen tolik, že chováme velký respekt k
bývalému prezidentovi Václavu Klausovi, který dnes stojí v čele Klausova
institutu. Jsem přesvědčen, že naše spolupráce se může rozvinout a
získat přesah do nových formátů, které budou oboustranně zajímavé a
bezesporu přínosné z hlediska rozvoje naší činnosti.

Kdo z výrazných osobností by měl podle vás ještě zasednout v garanční
radě?

Vedli jsme předběžná jednání s bývalým generálním tajemníkem Rady
Evropy Walterem Schwimmerem, známým americkým profesorem Fredem Dellmayerem a
celou řadou dalších osobností. Předpokládáme, že v garanční radě
zasednou přední společenští činitelé z Evropy, Ruska a ze zemí
bývalého SSSR, USA, z Blízkého východu i z Číny. Existuje dost lidí,
který mají o takovou spolupráci zájem a chtěli by se našeho projektu
zúčastnit.

Kde váš institut vznikne? V Rusku, nebo třeba v Rakousku jako Dialog
civilizací?

Vytyčujeme si cíle, které mají mezinárodní charakter. Když budeme
vycházet z našich cílů a úkolů, nejlépe nám bude vyhovovat mezinárodní
jurisdikce. Dialog civilizací je ostatně zaregistrován v Rakousku jen kvůli
tomu, protože v mezinárodní struktuře je všechno snadnější z
hospodářského a finančního hlediska. A co se týče geografického
zaměření centra, kde hodlá vyvíjet činnost, předpokládáme, že
hlavními zeměmi budou Německo, Rusko a Čína.

Kdo bude využívat analýzy a studie vypracované vaším institutem? Budou
vznikat na zakázku, nebo budete sami iniciovat nějaké výzkumy a teprve potom
pro ně hledat využití?

Od každého trochu. Máme vlastní vědecké nebo expertní plány, podle
kterých budeme pracovat, a některé problémy budeme analyzovat z vlastní
iniciativy. Nedávno jsme představili výsledky naší první studie, na které
jsme pracovali od loňského roku. Týká se specifických problémů, jež se
týkají především Ruska, ale myslím si, že mohou zaujmout i jiné než jen
ruské odborníky.

A jestli budeme moci pracovat na zakázku? Ano, budeme, ale za jednoho
předpokladu – můžeme se zabývat určitým tématem, ale nikdo nám
nemůže předepsat, k jakým výsledkům máme dojít. Pokud bude zadavateli
záležet na objektivitě, tak mu ji zajistíme a budeme ji garantovat elitní
úrovní expertů, kteří pro nás budou pracovat.

No a co se týče toho, kdo naše studie využije, z tohoto hlediska nemáme
žádné hranice. Mohou to být státní orgány i občanská sdružení, mohou
to být podobné struktury jako ta naše anebo prostě jednotliví odborníci a
vědci, kteří se o dané téma zajímají.

Máte ohromné zkušenosti jako manažer a řídící pracovník, určitě
musíte…

Víte co, nemusela byste mě strašit mým pokročilým věkem!

... Určitě musíte mít jasnou představu, jak to celé bude probíhat. Jaký
částečný výsledek činnosti institutu budete považovat za důkaz toho, že
se osvědčil?

Máme pětiletý plán rozvoje. Mohu uvést jen některé údaje ohledně
organizace práce, jak ji máme naplánovanou. Jen v tomto roce plánujeme
účast na více než osmdesáti odborných konferencích. Předpokládáme, že
do konce letošního roku budeme znát výsledky výzkumů na šest odborných
témat ve formě speciálních expertních studií a asi čtyřikrát více
takzvaných „názorů expertů“.

Tyto závěrečné studie budou reprezentovat výsledky práce centra. Z
hlediska cílů, které máme před sebou, bude poptávka zájemců o výsledky
naší činnosti a jejich účast v projektech, které organizujeme,
částečným důkazem o smysluplnosti a potřebnosti existence institutu.

Zmínil jste se o Václavu Klausovi. Je zajímavé, že se země střední
Evropy v rámci EU aktivně postavily proti uvalení protiruských sankcí. A
nyní, v době migrační krize, také zastávají odlišný postoj.

A na pozadí prudce sílících snah o izolaci Ruska, která je zvláště
patrná u politiků NATO, zaujímají tyto země vlastní pozice. S čím to
souvisí?

Tak především: pokud hovoříte o snaze států staré Evropy izolovat Rusko,
hovoříte o politické linii. Víte přece stejně dobře jako já, že
veřejné mínění v západní Evropě zdaleka není tak jednoznačné, spíše
naopak. Měl jsem možnost setkávat se s různými představiteli západních
zemí a ani jednou jsem od svých západoevropských obchodních partnerů
neslyšel nic, co by takovým závěrům odpovídalo.

Je tedy určitá politická linie, ona proslulá severoatlantická solidarita,
ona politická korektnost a podobná ideologická klišé, která vyjadřují
pozice politického mainstreamu, ale v žádném případě názory a preference
společnosti jako celku a jejich představitelů.

Co se týče středoevropských zemí, s výjimkou Polska tu podle mého názoru
mají vliv ještě dva další velice konkrétní faktory – objektivní a
subjektivní. Tyto země měly daleko blíže k Rusku než západní státy a
jejich obyvatelé na to ještě nezapomněli. To je, řekněme, ten subjektivní
faktor.

A co se týče objektivních okolností, tyto země měly daleko těsnější
ekonomické vztahy v rámci RVHP. A tyto trendy jsou také dosud brány v úvahu
v oblasti obchodních vztahů.

Tento materiální faktor hraje pro země Visegrádské čtyřky stále určitou
roli. Byznysmeni z těchto zemí znají Rusko, znají ruské lidi a jejich
potřeby. Nepotřebují to dopodrobna a dlouze studovat.

A kromě toho ještě upozorním na jeden subjektivní faktor – stupeň
překrucování a přepisování historie, stupeň popírání historické
pravdy v těchto zemích nedosáhl tak globální úrovně, jaký můžeme
pozorovat jinde. Výjimkou je zase pouze polská politická linie. Názorně
jsme se o tom mohli přesvědčit při oslavách výročí vítězství ve
druhé světové válce. V zemích střední Evropy ještě žijí lidé,
kteří si dobře pamatují skutečná historická fakta, což přirozeně
brzdí proces vytváření celistvého negativního přístupu ve vztahu k Rusku.

V jednom rozhovoru jste upozorňoval na to, že nové Rusy a nové Evropany
spojuje jedna společná vlastnost, která vytváří daleko silnější pouto,
než tomu bylo v jednopolárním světě. Co je to za vlastnost?

Konkrétní okolnosti nutně vytvářejí základ názoru jakéhokoli člověka
na skutečnost, která ho obklopuje. A tito jednotliví lidé následně
formují jistou sounáležitost, která se nazývá společností, stejně jako
veřejné mínění a uvědomění si sebe sama.

Mám dojem, že nastupující generace mladých lidí je více orientovaná na
vyhledávání objektivních informací a má k nim také lepší přístup.

Tato generace je vychovaná k tomu, aby si včas uvědomila, že nebude mít
automaticky na růžích ustláno, a to znamená, že musí dosáhnout lepšího
vzdělání, získat lepší zkušenosti, aby mohla ve společnosti najít co
nejlepší uplatnění.V důsledku toho v této společnosti existuje poptávka
po objektivitě.

Ve výsledku jsou noví Rusové i noví Evropané více zaměřeni na hledání
objektivních informací, mají zapotřebí studovat historii, aby pochopili
kořeny těch protikladů, které tu v současnosti jsou. Tuto žízeň po
objektivitě a hledání historické pravdy mohu pozorovat například jako
vedoucí katedry na moskevské univerzitě i při setkáních s mladými lidmi
na Západě.

A v tom také tkví naše naděje…

Ano, myslím, že se to tak dá zformulovat. A podobnou naději jsem cítil i
při naší poslední cestě do Jeruzaléma, když jsem tam přijel jednat o
jedné z dalších misí pod záštitou fondu Andreje Pervozvaného a hovořil
jsem s Nejsvětějším patriarchou jeruzalémským. Už dříve jsem s ním
měl pracovní kontakty a v mnohém s ním ctím vzájemnou duchovní
sounáležitost. Občas jsme spolu ve všem nesouhlasili, ale v rámci
přátelské debaty. A v tom podstatném jsme se, myslím, vzácně shodli a
osobně si toho člověka nesmírně vážím. A představte si, že naposledy
mi velice delikátně – ještě před setkáním patriarchy s papežem –
říkal, že se mnohokrát setkal s představiteli institucí a podnikateli z
palestinských oblastí, které patří pod jeho náboženský patronát a
duchovní záštitu, a oni se mu svěřovali s velkými obavami, zdali se budou
jejich zájmy řešit i na setkání patriarchy a papeže. Dávali najevo obavy,
protože pociťují ohromný tlak, necítí se bezpečně, a proto pro ně bylo
životně důležité, jestli se o jejich problémech bude jednat. A já mám
dojem, že patriarcha a papež byli dobře informováni o těchto trendech a
nemohli se těm problémům vyhnout. To je praktický projev společenské
poptávky, který je reflektován na velice vysoké úrovni při konkrétních
jednáních.

Rád bych se ale vrátil ještě k jednomu z předešlých problémů. Jak jsem
již říkal, podle mého názoru jsme bohužel v situaci, kdy se mnohé státy
snaží globálně řešit všechny problémy na vlastní pěst – ať už jsou
to problémy politické, ekonomické nebo finanční. I západní experti to
často zmiňují, že se objevují pokusy manipulovat společenským vědomím v
nejširším smyslu toho slova. K tomu se dá přistupovat různě. Každá moc
se snaží zajistit si společenskou podporu a z tohoto hlediska se snaží
ovlivňovat společenské vědomí a veřejné mínění tím, že nabízí
konkrétní přístupy, nabízí program, to je úplně normální proces.
Horší ovšem je, když stát zneužívá formální status nezávislé
nevládní a neziskové organizace a cynicky ji využívá tím, že před ní
staví konkrétní požadavky, nutí ji, aby pracovala v jejich prospěch: my
jsme vás zaplatili a vy nám teď na oplátku vědecky potvrďte, že to, co
děláme, děláme správně. A opatřete nám pro to důkaz. Taková
přetvářka a manipulace jsou v odborných kruzích absolutně nepřijatelné.
A myslím si, že jsme schopni najít na Západě dost objektivních expertů a
vědců, kteří na takové záludné úskoky ze zásady nepřistoupí.
