Svině, to neokecáte. Lehkoživka Horáček a paní Vášáryová, až vyjedete
za Prahu... Zdeněk Zbořil chtěl být hodný, ale nešlo to

ROZJEZD ZDEŇKA ZBOŘILA Mnozí se na 17. listopad připravují velmi
intenzivně a prezident Miloš Zeman by si měl uvědomit, že proti němu
nestojí jen několik poslanců, případně ministrů a kulturních sirotků,
ale poučenější a lépe organizovaná Česká televize. Zdeněk Zbořil ve
svém pravidelném ohlédnutí za politickým děním také upozorňuje, že
ohlášená obměna vlády nemůže být od Bohuslava Sobotky vnímána jinak
než jako trik prohnaného technologa moci, který nechce přiznat svůj podíl
viny na neúspěchu celé ČSSD.

Prezident Miloš Zeman v rozhovoru pro ParlamentníListy.cz zareagoval na
události, k nimž došlo ve dnech před výročím vzniku Československa. Je
přesvědčen o tom, že by Daniel Herman měl odejít z vlády. Nicméně si
nemyslí, že to udělá, i když poškodil zájmy svého státu a jednal proti
usnesení své vlády, protože jeho touha být i nadále ministrem kultury bude
silnější než cokoli jiného. Prezident zvažuje, že tuto otázku nadnese
premiéru Bohuslavu Sobotkovi v úterý, kdy ho na jeho žádost přijme. „Pan
prezident má v zásadě pravdu. Ale žijeme v České republice, kde
například docent ústavního práva v deníku Právo takovou možnost odmítá.
Mluví o svědomí a morální odpovědnosti podobně jako pan Herman a ví bůh,
co tím myslí,“ uvádí pro ParlamentníListy.cz politolog Zdeněk Zbořil.

Daniela Hermana jistě posílil otevřený dopis, který na jeho podporu
podepsalo 24 z 29 ředitelů příspěvkových organizací, které Ministerstvo
kultury zřizuje, takže mu i přímo osobně podléhají. „Pan ministr
kultury nemůže jen tak opustit místo distributora finančních příspěvků
‚kulturním organizacím‘, jejichž ředitelé ho tím dopisem podpořili,
protože ti by pak museli najít rychle někoho jiného, kdo by tuto starost po
panu Hermanovi vzal na sebe. Pokud si ale někdo myslí, že po letošním 28.
říjnu a ‚operaci Brady‘ jeho popularita závratně stoupla, neměl by toto
své přesvědčení přeceňovat. Možná, že příští volby ukáží, že
nejen pan Herman, ale i KDU-ČSL, se trochu, nebo dokonce víc než dost,
přepočítali,“ domnívá se politický analytik

Kulturně neklidní neprotestují proti čínským investicím, z nichž něco
mají

Vrací se k tomu, jak rozhlasový komentátor Petr Nováček naznačil, že
ČSSD je placena z tajných čínských fondů. „To je na podání trestního
oznámení, buď na ČSSD, nebo na pana Nováčka. Ale na druhé straně, také
fotbalisté SK Slavia běhají po ligových a evropských hřištích s nápisem
China a ani Jiřina Šiklová, Táňa Fischerová, Bára Štěpánová a dokonce
ani Olga Sommerová, natož pak vedení karlovarského MMF, neprotestují, proti
čínským investicím do sportu a kultury v ČR. A hlavně, všichni ti
kulturně neklidní nechť rozhodují, zda si vybrat mezi dalajlámou nebo
vládou ČLR, zda půjdou do své volební kampaně, třeba v čele s panem
Hermanem, a občané, nikoli ti jediní moudří, rozhodnou, jakou politiku ten
pověstný ‚středoevropský tygr‘ bude vůči ‚rudé Číně‘ dělat.
Přece jen nejde mluvit čtvrt století o demokracii, a když se to nehodí, tak
se na ta všechna krásná slova vykašlat,“ komentuje Zdeněk Zbořil
dvojakou hru kulturní fronty.

V další části rozhovoru komentoval Miloš Zeman protesty proti své osobě
tak, že už zažil v roce 1999 hnutí „Děkujeme, odejděte“, v roce 2001
televizní krizi nebo před dvěma roky Albertov. Je to podle něj stále
stejná skupinka neúspěšných politiků a druhořadých umělců, která se
pokouší o jakýsi pražský Majdan. Pořád se jim to ale nedaří a prezident
si myslí, že se jim to nepodaří ani v budoucnosti. „Myslím, že se pan
prezident nemýlí. Neměl by ale také podcenit, když jsou lidé v pražských
ulicích. Spoléhat na ‚internetovou podporu venkova‘ by se mohlo ukázat
iluzí,“ upozorňuje politolog, že tentokrát má více než kdykoli v
minulosti zdatné protivníky.

Proti Zemanovi stojí poučenější Česká televize navštěvovaná Schapirem

„Nestojí proti němu jen několik poslanců, případně ministrů a
kulturních sirotků, ale už poučenější a lépe organizovaná Česká
televize navštěvovaná panem Schapirem, jejíž někteří pracovníci se
domnívají, že nejen dělají, ale i řídí českou politiku. Mnozí se na 17.
listopad připravují velmi intenzivně, a dokonce i z filmů promítaných nám
ve veřejnoprávní televizi o výcviku speciálních služeb různých zemí
víme, že i jen 12-20 členů jednotek SEALs dokáže svrhnout vládu nebo
prezidenta kdekoli. V poušti, v tropech, v buržoazně poklidné Evropě. Tak
proč ne tentokrát třeba v Praze. Navíc, když není tak úplně jasné, na
kterou ústavu naši vojáci, příslušníci policie a členové
zpravodajských služeb vlastně přísahali,“ poznamenává Zdeněk Zbořil.

V rozhovoru s hlavou státu došlo i na Bohuslava Sobotka. Miloš Zeman o sobě
prohlásil, že je, na rozdíl od nynějšího předsedy vlády, úspěšný
politik. Dokládal to na skutečnosti, že vytáhl sociální demokracii ze
sedmi na 32 procent a také vedl úspěšnou vládu ČSSD. Naopak Bohuslav
Sobotka je podle něj neúspěšný politik, který zahájil proces opačným
směrem. To znamená sestup z oněch 32 procent až na dnešních 14 procent.
Připomněl obecnou politologickou zákonitost, na které nelze nic změnit, že
jestli někdo nese největší odpovědnost za neúspěchy jakékoli politické
strany, pak je to v první řadě její předseda.

Zdrcujících 14 procent pro ČSSD ještě nemusí být její dno

„Miloš Zeman byl rozhodně úspěšnější jako předseda strany v tom
smyslu, že ji dostal do Strakovy akademie hlavním vchodem. Premiér Sobotka se
svou ČSSD se ve vládě nejdéle udržel. O svůj podíl na klesajícím zájmu
občanů o ČSSD se však oba podílejí stejným dílem. Mohli by se sice
dohadovat, kdo to myslel a dělal lépe, ale to by byla ztráta času. Oba se
zasloužili, na rozdíl od svých soudruhů, bratří a přátel, o to, že
vlády ČSSD vydržely ve svých úřadech déle než ty druhé, ale o to se
zajímají jen političtí komentátoři. Občany většinou zajímá, co je to
stálo a oč v době vlády Zemanovy stejně jako Sobotkovy přišli a zda ty
dluhy, kterými se platilo za prosperitu, nebyly a nejsou příliš vysoké.
Těch zdrcujících 14 procent pro ČSSD zatím nepřeceňujme. Možná bude
hůř, ale třeba také ne,“ přemítá Zdeněk Zbořil.

Blíží se výročí 17. listopadu. Letos se na rozdíl od loňského Albertova
prezident nikam nevydá, ale chystají se demonstrace proti němu. Miloš Zeman
k tomu v rozhovoru pro ParlamentníListy.cz říká, proč ne, vždyť takové
demonstrace jsou v každé zemi, nejenom v České republice. Dodává, že 17.
listopadu 1989 prošel trasu z Albertova na Vyšehrad a odtud na Národní
třídu. Před 17. listopadem publikoval článek, za který byl potřetí
vyhozen z práce, protože ten článek kritizoval v Technickém magazínu
komunistický režim. Po 17. listopadu absolvoval desítky setkání na
fakultách nebo v divadlech a nakonec i na Letné. Nevidí důvod, proč by měl
potom, co 17. listopadu 1989 reálně udělal, vzpomínat na tento den s těmi,
kdo 17. listopad 1989 vůbec nezažili.

Skuteční i domnělí mrtví z obou listopadů varují, jak je snadné je
zneužít

„Předpokládám, že prezident jako nejvyšší velitel branné moci a
koordinátor zpravodajských služeb má na stole data od všech, kteří se
starají o bezpečnost státu, a dokonce i zodpovídají za bezpečnost
instituce prezidenta. Nevím, zda dojde k vyhlášení studentské okupační
stávky nebo k divadelnímu neklidu jako v roce 1989, ale zdá se mi, že vím,
kdo s takovým ‚manuálem‘ pracuje. Neslyšel jsem ale ani z jedné strany,
jak kdo chce a jak vzpomínat na 17. listopad 1939. Ti skuteční, ale i
domnělí mrtví z obou listopadů varují, jak je snadné je zneužít.
Vysvětlení pana prezidenta chápu, ale obávám se na základě svých
zkušeností z výuky na vysoké škole až téměř do dnešních dnů, že to
‚mladým‘ nic neříká. Dokonce si možná někteří myslí, že i
tentokrát je povede na zteč Václav Havel,“ podotýká Zdeněk Zbořil.

Svou pozornost poté obrací k dopisu, který svým spolustraníkům rozeslal
premiér a předseda ČSSD Bohuslav Sobotka a v němž je informuje o
chystaných změnách ve vedení strany i ministerstev. „Potřebujeme novou
krev. Proto jsem se rozhodl, že obměním svůj tým. A to jak na úrovni
vlády, tak ve strukturách strany. Někteří kolegové jsou unaveni a
potřebují vystřídat. Konkrétní jména oznámím během následujícího
jednoho měsíce,“ napsal členům ČSSD. Avizovaná obměna má být reakcí
na neúspěch strany v krajských a senátních volbách. K témuž vyzval i
koaliční partnery, ale ani šéf ANO Andrej Babiš, ani předseda KDU-ČSL
Pavel Bělobrádek ke změnám „svých“ ministrů nevidí důvod. „Nikdo
proti tomu nemůže nic namítat. Samozřejmě že někteří v ČSSD by chtěli
nějaké radikálnější řešení, jiní zase udržet setrvalý stav. Možná
se někteří vylekali pádu volebních preferencí,“ odhaduje politolog.

Obměnu vlády lze chápat jako trik prohnaného technologa moci

Je ale přesvědčen o tom, že si nejen většina členů strany, ale i jejích
voličů, myslí, že je třeba něco udělat. „Ta forma, kterou pan Sobotka
tak činí, je ale při všech ohledech k němu trochu zvláštní. Je to jako
kdyby sváděl svůj neúspěch na celou vládu a nutil ostatní dvě strany,
aby převzaly část jeho zodpovědnosti. Ta ovšem není vládní, ale
stranická. Proto to nedělá ani dobrý dojem, je to jen jakási
machiavelistická obmyslnost. A nemusí se mu vyplatit, zvláště když zájem
veřejnosti, o jakou změnu vlastně půjde, je dost intenzivní. Takže ‚obměna‘
členů vlády je nikoli jen kosmetická úprava nebo zastírací manévr, ale
od prvních vteřin jejího zveřejnění nemůže být chápána jinak než
jako trik prohnaného technologa moci, který nechce přiznat svůj podíl viny
na neúspěchu celé ČSSD, byť jen ve volbách do krajských zastupitelstev a
části Senátu,“ vysvětluje Zdeněk Zbořil.

Textař, producent a bývalý spolumajitel sázkové kanceláře Fortuna Michal
Horáček oficiálně vyhlásil kandidaturu na prezidenta. Distancoval se od
toho, aby ho někdo nominoval, aby se nevystavil podezření, že se odvděčí
nějakou protislužbou. Ve svém týmu má zatím osm lidí, hlavním
konzultantem je politolog Viktor Janiš. V případě svého zvolení by měl
Michal Horáček velký zájem o Magdu Vášáryovou, která je také jednou ze
spoluautorek nebo inspirátorek jeho programu. Velice zajímavým člověkem by
pro něj prý mohl být Petr Kolář, několikanásobný velvyslanec v různých
zemích. Zmínil ještě Jana Urbana, kterého dobře zná z revoluce a který
mu velmi významně pomohl s tvorbou programu. Druhé kolo přímé volby
považuje jenom za náhradní řešení. Cílem je vyhrát v prvním kole. Tím
samozřejmě republice ušetří spoustu výdajů a zbytečných hádek.

Horáčkovi se nepovedla estráda a oznámením spolupracovníků to dorazil

„To jsou všechno velmi odvážná slova. Někdo by si dovolil říci, že
dokonce i naivní. Ale přiznejme panu Horáčkovi dobré úmysly. Bohužel se
mi zdá, že je toto oznámení druhý špatný krok, který na začátku své
kampaně zvolil. Nepovedla se estráda na Staroměstském náměstí na úkor 28.
října 1918, tentokrát stačí jen jména členů jeho týmu, aby se spousta
lidí polekala nebo naštvala. To, že se rozhodl spolupracovat s Petrem
Kolářem, který by také chtěl být prezidentem, svědčí jen o tom, že
nebude pánem svých slov ani skutků. Pan Kolář nepožívá dobře pověsti,
což by nevadilo, kdyby se volilo v Parlamentu, ale pro přímou volbu je to
rozhodnutí velmi riskantní,“ říká pro ParlamentníListy.cz Zdeněk
Zbořil.

A nadšení nevzbudí zřejmě ani další avizovaní Horáčkovi
spolupracovníci na Pražském hradě. „Je mi až líto paní Vášáryové,
která nezapomíná na své politické ambice, ale možná to pro ni bude v
Česku horší než na Slovensku. Praha není Bratislava, a až pojede s panem
Horáčkem někam mimo hlavní město, nemusí to dobře dopadnout. Také Jan
Urban bude slabším článkem Horáčkova týmu a navíc je čeká kritika,
kterou doposud tito lidé z jeho týmu častovali ty druhé a nyní jí budou
muset sami čelit. Zatím se tomu pan Horáček vyhýbal, ale ani ‚divadlo‘
mu nebude dobrým spojencem, jak se ukázalo v průběhu Brady-operation. Ti
současní herci z Ordinace v růžové zahradě mají jiný druh popularity
než ti z Činoherního klubu v roce 1989,“ tvrdí politický analytik.

Ohlášený kandidát to neměl lehké, protloukal se mezi vekslem a sázkami

Štěpán Kotrba na svém facebookovém profilu připomněl obsáhlý článek
Miloše Čermáka o Michalu Horáčkovi z Reflexu v únoru 1995. Píše se v
něm, mimo jiné, že v roce 1970, kdy v zemi začínala takzvaná normalizace,
začal studovat fakultu žurnalistiky, ale po vyloučení ze studia se začal
naplno věnovat sázení. Opatřil si potvrzení o takzvané změněné
pracovní schopnosti a stal se „domácím dělníkem“ ve výrobním
družstvu invalidů Meta. Protože byl kandidátem na invalidní důchod,
úřady mu nedělaly problémy s výjezdy do zahraničí, a tak hodně cestoval.
Přítel fotograf mu vyhotovil neobvyklou momentku: znázorňovala Horáčka
zasypaného papírovými penězi a s korunou vyrobenou z bankovek. Budoucí
slavný textař (mimo jiné autor pozoruhodné písně „Štěstí je krásná
věc, ale prachy si za ně nekoupíš“) považoval v mládí peníze za
nejdůležitější věc na světě. Je pyšný na Fortunu, kterou založil a na
které zbohatl a odmítá slovo hazard pro sázení, protože ten je
zneužíváním důvěřivosti lidí.

„Pan Horáček, pokud vím, to neměl v sedmdesátých a osmdesátých letech
lehké. Protloukal se mezi vekslem a sázkami, byl považován za ‚lehkoživku‘,
což bylo označení mezi profesionály sledujícími český polosvět, a dalo
mu to dost práce, podobně jako mnoha jiným, aby mohl dostat ‚svobodné
povolání‘ a nebýt naháněn za příživnictví. Kdo něco podobného
zažil, ví, jak to bylo složité, zejména pro toho, kdo nemohl dostávat ‚tvůrčí
stipendia‘ od Svazu československých spisovatelů a pro výjezdní doložku
musel na národní výbor. To všechno se ale přesto stane předmětem
Horáčkovy vivisekce, jakmile doopravdy začne objíždět své potenciální
voliče. Ale jak mu radit a neuškodit, když nám bude stále znít ta
vtíravá melodie a Horáčkova slova o tom, že ‚štěstí si nekoupíme za
prachy‘. A to i tehdy, kdyby na Hrad vstoupil Matyášovou branou a v
kratších kalhotách,“ očekává Zdeněk Zbořil.

Tolik arogance jako v jedné větě deprivovaného umělce se jen tak nevidí

Měli by se umělci vyjadřovat k aktuálnímu dění a politické situaci? Nad
tím diskutovali v rámci projektu Názorování cestovatel Dan Přibáň, herec
a hudebník Vojtěch Dyk, herec a režisér Jiří Mádl a humorista Milan
Šteindler. Podle Mádla panuje v mocenských sférách velký strach z umělců.
„Fakta můžete přehodit jinými fakty, můžete lhát, ale emoce, které
nastavíte z nějakého pohledu jako umělec, ty neokecáte,“ upozornil Mádl.
Množící se vystoupení umělců proti našim nejvyšším ústavním
činitelům, a zvláště proti prezidentu Zemanovi, přišla dle Šteindlera v
době, když už se o tom naplno mluví po hospodách. Podle Dyka je obrovským
problémem privatizace médií. „Na nás ale je, abychom podobnými debatami
vytvářeli tlak. Protože oni chtějí, abychom se báli. Ale my jim musíme
říct, my se nebojíme, vy se bojíte, svině. A já mám zprávy, že už se
to děje. Dneska jsem mluvil s ředitelem Národního divadla, který má
kontakty v Senátu, že se šíří jejich patrem, že neví, co se vlastně
bude dít,“ zajásal Dyk.

„Chtěl jsem odpovědět, že se vyjadřovat samozřejmě mají. Ale po
výroku Vojtěcha Dyka, z něhož jsem se dozvěděl, že jsme někteří podle
něho ‚svině‘, jsem změnil názor. Ať se nevzdělaný nebo obtížně
vzdělavatelný pan Dyk jde podívat na film Mefisto, aby snad pochopil, jaké
emoce může ‚z nějakého pohledu nastavit umělec, a co se nedá okecat‘.
Té arogance a pýchy v jedné větě deprivovaného ‚umělce‘. Už ten
název ‚Názorování‘ svědčí o velikosti ducha a intelektuální úrovni
zúčastněných. Ale proč bychom jim nedali vyniknout? Ať jdou do boje, ale
ať se nediví, když nevyhrají. Koneckonců herci a ‚umělci‘ dupali na
propadlišti už mnohokrát. Ať žijí v iluzi, že se jich někdo bojí.
Nemusí to být napořád. Dokonce, ani kdyby se jim ten státní převrat
ukrajinského typu povedl,“ míní Zdeněk Zbořil.

Na cestě k moci se ohledy na soudruhy v boji brát nebudou

Umělecká fronta a hlasatelé pravdy a lásky bývají tradičními spojenci,
ale vyjádření posledních dnů svědčí o tom, že tomu tak vždy být
nemusí. „Nevidím jediný vážný důvod, proč by měl být pan Horáček
hlavou státu. Nezdá se mi, že by měl formát státníka, jasnou
zahraničněpolitickou vizi a zejména osobnostní kvality, jimiž by mohl po
patnáctileté přestávce navázat na masarykovsko-havlovskou intelektuální a
morální tradici,“ například uvedl v anketě Lidových novin Tomáš Halík.
Michal Horáček zase odmítl, že by byl kandidátem „pražské kavárny“.
Předseda Starostů Petr Gazdík, jenž byl pod dojmem posledních událostí
spojován s těmi, co jsou označováni za pravdoláskaře, v Partii televize
Prima zase upozornil, že nedovolil, aby na Staroměstském náměstí
vystoupili s výzvou k občanskému neklidu Jiří Bartoška a Vojtěch Dyk.

„Kdybych volil slova jako pan Dyk, řekl bych, že jsou ‚posedlí chtivou
vášnivostí‘. Nejen majetek a peníze, ale i touha vládnout ovládaným.
Slovy pana Mádla: To neokecáte! Proto ta různost názorů a představ o
cestě k moci. Na té se ohledy neberou ani na soudruhy v boji. Co budou dělat
potom, až Miloš Zeman ohlásí, že nebude kandidovat na prezidenta? Jaký
úhel pohledu na své konkurenty zvolí? Že by zase emocionální? Pan Gazdík
se samozřejmě nemusí hrdit tím, že ‚zakázal‘ Bartoškovi a Dykovi
číst výzvu k státnímu převratu. Jistě jako zákonodárný činitel ví,
kterého paragrafu trestního zákoníku by se takové ‚dovolení‘ týkalo.
Ještě nediktuje, ale už zakazuje. Jak je to tedy s tou ‚svobodou projevu‘?
Můžeme, nemůžeme, nebo jen když nám pan Gazdík dovolí? A pokud jde o
Tomáše Halíka. Má pravdu, samozřejmě, ale kdo je dnes věren té tzv.
masarykovsko-havlovské tradici, kterou on sám vytvářel? A kde jsou jeho
žáci, pokračovatelé této tradice?“ ptá se Zdeněk Zbořil.

Nastávající prezidentské volby v USA jsou ostudou politiky

V úterý se rozhodne o tom, kdo se stane novým prezidentem Spojených států
amerických. Pouhý týden před volbami zveřejnil Federální úřad pro
vyšetřování dokumenty z dávno uzavřeného vyšetřování kontroverzní
milosti, kterou prezident Bill Clinton v poslední den svého působení v
Bílém domě udělil stíhanému finančníkovi a sponzorovi Demokratické
strany. Marc Rich byl tehdy už roky na útěku před zákonem, před americkou
justicí se schovával ve Švýcarsku. FBI zaskočila tábor demokratické
kandidátky Hillary Clintonové v minulých dnech i zprávou o nálezu nového
balíku elektronické pošty, kterou exministryně zahraničí odesílala oproti
pravidlům ze svého soukromého poštovního účtu. Přestože červencové
vyšetřování obdobného prohřešku skončilo jen pokáráním, nikoli
žalobou, kauza otevřená krátce před volbami vyvolala mezi demokraty šok a
mezi republikány novou naději na zvolení jejich kandidáta Donalda Trumpa.

„Už jsem několikrát opakoval, že mi je úplně jedno, koho si Američané
zvolí. I tentokrát se ukázalo, že ve Spojených státech může být
prezidentem každý, kdo se nebojí přijmout roli loutky ‚mužů ve stínu‘.
Jak někdo v Evropě prohlásil, tyto prezidentské volby jsou ostudou politiky,
neříkejme ani demokracie. Po nich bude jen opět více bomb, více mrtvých,
více lidí na útěku. Jediné, čeho bude méně, bude demokracie. Také
česká média, i když to není tak důležité, zklamala svým povrchním a
někdy až hanobícím způsobem prezentace všech kandidátů včetně těch,
kteří se objevili v primárkách. A teď jsou na rozpacích, zda nefandili
někomu jinému. Nehledejme za tím nějaký Halíkův ‚masarykovsko-havlovský
étos‘. Je to jen obava, aby nám nový prezident nevyměnil svého pana
velvyslance, anebo nepozval k posezení u krbu v Bílém domě někoho jiného,
než zval dosud. Ale na ‚America First!‘ nezmění nic ani Donald, ani
Hillary,“ konstatuje pro ParlamentníListy.cz Zdeněk Zbořil.

O přistěhovalcích, co se usídlili v ulicích Paříže, se moc hlasitě
nemluvilo

Vzhledem k tomu, že v těchto dnech pobývá ve Francii, přináší na závěr
pohled na tamní dění. „Ačkoli nejsem příliš zaujatý student
francouzské vnitřní politiky a vím o ní jen z tisku, televize a rozhovorů
se svými přáteli, a sem tam si něco pamatuji z dějepisu, řekl bych, že je
to velmi podobné jako u nás. Nadává se na prezidenta a ten jezdí po celé
zemi, aby se ukázal. Jednou je v Nice, potom v Calais, jindy se baví tak nebo
onak s policisty. Současně již běží televizní debaty k prezidentským
volbám, které budou v březnu 2017. Účastní se jich i bývalý prezident
Sarkozy, a pokud bych mohl vyjádřit své sympatie, měl je až dosud François
Fillon. Zdá se, že se média snaží oživit kdysi pomlouvaného Alaina Juppé,
ale do voleb je ještě daleko. Lidé se domnívají, že jsou to všechno
stejní lháři, a tak někdy své názory skrývají za levo-pravá nic
neříkající mávátka,“ poukazuje politolog.

Po vyklizení tábora migrantů u Calais, zvaného Džungle, začaly v pátek
francouzské úřady s evakuací asi 3000 migrantů, kteří se utábořili na
chodnících severního předměstí Paříže. „Kupodivu se o těchto
přistěhovalcích nemluví příliš hlasitě, snad proto, že v různých
koutech Francie s nimi mají lidé různé zkušenosti. Pokud jde o ‚vzpouru‘
nebo stávku policistů, situace na bojišti se mění každý týden a už jen
odborník na slovo vzatý pozná, oč jde a kde je vlastně pravda. To, co ale
přetrvává, jsou problémy ekonomické a sociální. O Bruselu se nemluví, a
když náhodou ano, pak většinou negativně. Spojené státy jsou pomlouvány,
tak jako mnohokrát v moderní historii, jednou kvůli nátlaku proti prodeji
Mistralů do Ruska, jindy kvůli nedůstojnému průběhu amerických
prezidentských voleb,“ dodává Zdeněk Zbořil.
