Co dnes už nikdo nepíše. Martin Koller a fakta k výročí revoluce 1917

ROZBOUŘENÝ SVĚT MARTINA KOLLERA „Nelze se divit, že arogance, hrabivost a
útlak nakonec na Sibiři a nejen tam zajistily bolševikům podporu
obyvatelstva a vítězství. Jak s ním naložili je již jiná kapitola,“
uvádí na ParlamentníchListech.cz v rozsáhlém textu věnovaném 100.
výročí Velké říjnové socialistické revoluce analytik Martin Koller,
který rozebírá i socio-ekonomické, vojenské či politické poměry, které
událostem z listopadu 1917 předcházely.

Sté výročí velké říjnové socialistické revoluce, která vedla k
zásadním změnám ve světové historii, nutí k zamyšlení, přestože pro
mnoho lidí je tato událost již vzdálená jako doba dinosaurů. Je docela
možné, že v současných školách zabývajících se inkluzí, výchovou k
úchylnosti a multikulturalismem se žáci o takových dějinných změnách nic
nedozvědí. Jenže historie je adrenalinovější než akční filmy a nelze
zapomínat, že se opakuje. Mění se technika a do určité míry životní
podmínky, ale člověk jako takový ne, což stále dokola opomínají
všemožní sociální a etničtí inženýři a samozvaní elitáři.

Velká říjnová socialistická revoluce sice nebyla říjnová a je otázka,
zda byla socialistická, ale každopádně je již sto let objektem ideologické
propagandy a mnohdy zcela opačných názorů a hodnocení. Není to tak dlouho,
co bylo realitou heslo „Se Sovětským svazem na věčné časy“. Podobně
si představují svoji budoucnost i arogantní papaláši, byrokrati a slouhové
současné EU, která je podivnou směsicí protofašismu a socialistických
levičáckých hesel. Neměli by zapomínat, že demokracie končí v rozkladu a
diktatury v krvi. Neúspěšná demokracie se z různých důvodů lehce může
stát diktaturou. Vzhledem k tomu, že současná EU nabývá stále více
podoby diktatury, máme se na co těšit i v případě, že nás její
vůdcové nezatáhnou do cizí jaderné války.

Vítězství jedné strany v politickém soupeření je mnohdy dáno nejen
jejími kvalitami, ale mnohdy, a to z velké míry, neschopností protivníků,
především jejich vedení. Ukázkovým příkladem je nejen říjnová
revoluce, ale rovněž letošní české parlamentní volby.

Současní historici vesměs operují tím, že Rusko bylo v roce 1917 na cestě
k radostnému blahobytu, ale zlí bolševici zářnou budoucnost zničili.
Ohánějí se především oblíbeným fetišem hospodářského růstu. Faktem
je, že od roku 1860 do roku 1913 rostla průmyslová výroba v průměru
každoročně o pět procent a ve výrobě oceli Rusko předstihlo Francii i
Rakousko-Uhersko. Těžba uhlí vzrostla za 25 let z šesti na třicet šest
milionů tun a v těžbě ropy bylo druhé na světě. Železniční síť se za
14 let před válkou prodloužila z 50 000 na 74 000 kilometrů.

Na druhé straně byla gramotnost obyvatelstva podle nejoptimističtějších
odhadů 30 %, což bylo nejméně v Evropě. Dělníci netvořili ani dvě
procenta obyvatel a značná část pracovala sezónně, zatímco 80 % obyvatel
byly rolníci a další pracovali v zemědělství částečně. Zemědělství
bylo nevýkonné, takže ve srovnání s nejvyspělejšími evropskými zeměmi
byly výnosy obilí třetinové ve srovnání s Anglií a brambor poloviční ve
srovnání s Německem. Nejlepší byla situace na Ukrajině a v Pobaltí, kde
fungovaly standardní statky, zatímco ve středních oblastech a na jihu
primitivní rolnická občina připomínající komunu, která nestimulovala k
vyššímu pracovnímu nasazení, a mnohde se používaly dřevěné pluhy.
Většina továren byla zastaralá a výroba se opírala o, moderně řečeno,
levné pracovní síly. Průmysl vlastnili z velké části cizinci, konkrétně
100 % těžby ropy, 90 % dolů, 50 % chemického a 40 % metalurgického
průmyslu, takže kapitál se reinvestoval minimálně a odcházel do
zahraničí. Export představovaly z 63 % zemědělské produkty a z 11 %
stavební dřevo. S placením daní to asi také nebylo slavné, protože Rusko
bylo v roce 1914 nejzadluženější zemí Evropy a situaci zachraňovaly
opakující se emise dluhopisů. V roce 1914 byl roční národní důchod na
jednoho obyvatele v Rusku v přepočtu 41 dolarů, zatímco v Rakousku 57, ve
Francii 153, v Británii 244 a v USA 377. Kromě toho i mírný hospodářský
pokrok vedl k situaci, kterou vidíme v současné Africe, tedy k populačnímu
boomu. V období 1890–1914 vzrostla ruská populace o 61milionů. Naopak po
odečtení spotřeby zemědělská produkce rostla pouze o 0,5 % ročně a
reálný národní produkt na obyvatele o 1 %, protože obyvatelstvo
hospodářský růst doslova projedlo. Většina obyvatel byla bez ohledu na
procenta hospodářského růstu velmi chudá ve srovnání s ostatní Evropou.
Rolník neměl žádnou pozitivní perspektivu a šířilo se opilství. Daň z
vodky byla důležitým hospodářským faktorem.

Dělníci, především ženy a děti, byli vesměs špatně placeni a
přežívali z dnešního hlediska v otřesných nehygienických podmínkách,
kde v jedné pronajaté místnosti přespávalo v průměru 12 lidí,
neexistovala tekoucí voda a k vyměšování se užívaly dvorky za domy.
Někteří přespávali přímo v továrně u strojů. Epidemie cholery se
opakovaly zhruba každé tři roky. V roce 1913 věnovala vláda na
zdravotnictví a školství 154 miliony rublů, zatímco na armádu 970 milionů.
Evidentně se bála vlastních obyvatel. Vodovody zůstávaly na papíře a
stavbě levných bytových činžáků, prosazované rozumnějšími politiky,
bránili poskytovatelé ubytování, kteří neuvěřitelně bohatli, neboť za
vesměs primitivní bydlení utratili dělníci kolem poloviny mzdy.

Armáda, která byla nejpočetnější v Evropě, sice mohla roku 1914 postavit
do pole 1,3 milionu vojáků a kolem pěti milionů záložníků, ale měla
malou bojovou hodnotu. Negramotní vojáci neuměli obsluhovat složitější
výzbroj. Většinu důstojníků tvořila kasta líných, neschopných a
arogantních šlechticů, pro něž byla armáda úřadem sociálního
zabezpečení, což potvrzují i současné historické publikace. Motorizace
byla zanedbatelná. Armáda měla po mobilizaci milion koní, pro něž chyběla
píce. Představa, že koně se napasou na místě, je reálná, pokud jich je
na louce dvacet, ale totéž neplatí, jestliže jich je sto, nebo tisíc a jsou
soustředěni na malém prostoru, o zimě nemluvě. Dokazují to i mediálně
známé „úspěchy“ některých našich polistopadových farmářů a
chovatelů. Zato chybělo těžké polní dělostřelectvo, a především
spojovací prostředky. Základ armády tvořily protěžované jezdecké pluky,
které se hodily k terorizování vlastního obyvatelstva, ale z hlediska války
vedené rychlopalnými děly, kulomety, letadly a obrněnou technikou měly
zanedbatelnou hodnotu. Většinu vojáků tvořili branci, kteří byli silně
svázaní se zemědělstvím, takže služba v armádě je ekonomicky
poškozovala. Mnohonárodnostní, možno říci multikulturní, armádě,
jejíž vojáci vyznávali několik různých náboženství, chyběl
sjednocující prvek. Tím byl pouze do určité míry car, jehož pozice však
na přelomu devatenáctého a dvacátého století slábla. Finsko, Pobaltí,
Polsko a islámský jih vřely národnostní nenávistí, takže vojáci museli
obvykle sloužit daleko od domova, aby se snížila pravděpodobnost
národnostních ozbrojených vzpour.

Výše popsaná situace vedla k poměrně radikálnímu rozdělení společnosti
podle majetku, přičemž takzvaná střední třída tvořená inteligencí
byla poměrně málo početná ve srovnání s vyspělejšími zeměmi a měla
malý politický vliv. Základní problémem Ruska byla svoboda. Až do revoluce
roku 1905 byla země politicky zaostalá feudální monarchie, kde vládcem byl
car a výkonnou mocí vláda a byrokracie podporované armádou a policií. Cara
podporovalo 20 000 šlechtických rodin v zemi, která měla roku 1913 již 175
milionů obyvatel. Na rozdíl od USA a evropských zemí neexistoval parlament
ani volby. Základem vlády nebyla na počátku 20. století demokracie a dialog,
ale represe.

Na počátku ruské sociálně-politické revoluce stála neúroda v roce 1891.
Ve středním Rusku poklesly výnosy obilí z průměrných 240 kg na osobu na
1,6 kg. Podvýživa vedla k epidemiím, které zahubily půl milionu lidí.
Vláda zakázala vývoz obilí až poté, co je obchodníci nakoupili a vyvezli,
protože potřebovala peníze na splácení zahraničního dluhu. Od horší
tragédie pomohly především dobrovolnické organizace a dary. Výsledkem byla
ovšem radikalizace společnosti, především její vzdělanější části,
která začala směřovat politicky doleva. V novém století rostl všeobecně
odpor proti samoděržaví, šlechtě, úřednictvu a policii. V roce 1901došlo
k hromadným rolnickým vzpourám, takže podle anglických pozorovatelů byly
poltyrská a tambovská gubernie zdevastovány a většina šlechtických domů
vypálena. Došlo k 155 zákrokům armády. V následujícím roce byly v 365
případech nasazeny vojenské jednotky, místy i dělostřelectvo. Rostl počet
stávek v továrnách. Po demonstraci v roce 1901 bylo uvězněno 1500 studentů
a 200 odvedeno do armády. Takový přístup měnil názor střední třídy a
inteligence na samoděržaví. Především studentstvo převzalo socialistickou
ideologii a atentáty vedly ke smrti několika ministrů vnitra.

Stabilitu režimu navíc nahlodala porážka v rusko-japonské válce v letech
1904 a 1905. Ta vznikla díky zájmům lobby vedené dřevařským spekulantem
Bezobrazovem, jenž měl ekonomické zájmy v Koreji a Mandžusku. Bez nich by
pravděpodobně došlo k dohodě nabízené Japonskem a rozdělení vlivu mezi
Rusko a Japonsko. Někteří politici navíc viděli ve válce, samozřejmě
vítězné, cestu k oslabení revoluční situace cestou posílení nacionalismu.
Jenže neschopnost většiny velitelů a mizernou výzbroj nedokázalo nahradit
ani hrdinství a vynalézavost ruských vojáků a nižších důstojníků.
Zcela selhala logistika. Výsledkem byla porážka na pevnině i na moři.
Atentátníci zabili ministra Pleveho a národ oslavoval. Devátého ledna 1905
se režimu podařilo přilít benzín do ohně. Křesťanský socialista a mnich
Gapon svolal procesí, které mělo cara pokorně prosit o zlepšení údělu
prostých lidí. Do města dorazilo 12 000 vojáků, kteří neozbrojené
věřící napadli střelbou a jízda šavlemi. Výsledkem bylo oficiálně 200
mrtvých a 800 raněných, což nebylo na ruské poměry mnoho. Jenže situace v
zemi se změnila. Vypukla generální stávka, kterou podpořila svobodomyslná
liberální inteligence (nejedná se o současné neoliberální ekonomy), a
dokonce i někteří šlechtici. Dělníci a revolucionáři začali stavět
barikády a zároveň docházelo k drancování obchodů. Zároveň explodovala
vzpoura na venkově, kde bylo zničeno 3000 panství. Rolníci vytvořili
dokonce několik nezávislých republik, kde začali zavádět agronomicky
vedené pěstitelství, budovat výrobní družstva, školy a čtenářské
kluby. Jejich požadavky jsou dokladem toho, že se nejednalo o masu
primitivních opilců. Založili Rolnický svaz a požadovali svolání
celostátního parlamentu, tajné a obecné hlasovací právo pro dospělé,
rovná občanská práva, půdu pro bezzemky, progresivní daně, svobodné a
všeobecné vzdělání, svobodu pohybu a politickou amnestii. Do vlasti se
vrátili Trockij, Lenin a další revolucionáři.

Odpovědí byla represe. Vzhledem k tomu, že mnohé vojenské jednotky odmítly
zasáhnout, podíleli se na teroru především kozáci. Proti mnohdy
nrozbrojeným vesničanům bylo místy použito i dělostřelectvo, muži byli
bez soudů popravováni, ženy veřejně znásilňovány, děti bity. To si
obyvatelstvo dobře zapamatovalo a nelze se divit, že v době občanské války
a po zradě části kozáctva ve druhé světové válce jim to odvedlo. V
Petrohradě a Moskvě se bojovalo, drancovalo a vytvářely se jednotky
domobrany proti zločineckým bandám. Bojovalo se rovněž v Pobaltí. Celkově
bylo zabito kolem 15 000 lidí, zraněno střelbou kolem 20 000, dalších 45
000 posláno do vyhnanství a zničeny desítky tisíc domů. Došlo ke vzpouře
na bitevní lodi Kňaz Potěmkin Tavričeskij, kde kapitán zastřelil
námořníka proto, že si stěžoval na maso prolezlé červy. Následně
vojáci postříleli v Oděse 2000 lidí, kteří se zúčastnili jeho pohřbu.
Docházelo k děsivým pogromům proti Židům. Ti neměli v Rusku možnost se
usazovat mimo vykázaných oblastí a nesměli sloužit a armádě a státní
správě. Pogromy v některých případech organizovala policie a označovala
Židy za původce nepokojů, a to s tichou podporou samotného cara. Místy se
zabíjení a plenění účastnily i kozácké jednotky. Celkový počet obětí
mezi Židy ve středním a jižním Rusku byl několik tisíc. Car vydal pod
nátlakem ministrů manifest s mnoha sliby, které nehodlal dodržet, ale
důležité bylo svolání prvního voleného parlamentu – Dumy. Lenin uprchl,
Trockij byl zatčen a soud využil jako tribunu revoluce. Povstání bylo
potlačeno, vesničané museli vrátit zabranou půdu a Duma po 72 dnech
rozpuštěna. Opět podle britských pozorovatelů, došlo k zásadní
společenské změně. Před rokem 1906 spojoval ruskou říši strach a
důvěra v cara. Potom už jen strach, a to na obou stranách. I tento závěr
je víc než aktuální z hlediska současné EU. Šlechtici se začali ve
svých venkovských sídlech bát rolníků a řada z nich, v některých
oblastech až třetina, je raději prodala nebo pronajala. Situaci měl srovnat
předseda vlády Stolypin, který spojil tvrdou represi se snahou o modernizaci
zemědělství přechodem od občin k samostatným statkům. Neuspěl a
atentátníci ho zabili. Po něm získala oprátka jméno Stolypinova kravata a
vězeňský vagón Stolypinův vagón, což se používalo ještě dlouhá léta.
Do vypuknutí první světové války došlo k polarizaci revolucionářů, kde
nakonec hlavní skupiny byli pravicovější Kadeti, socialističtější Eseři,
levicovější Menševici reprezentovaní mimo jiné Trockým a revolučnější
Bolševici vedení Leninem.

Cizí a občanská válka

Rusko vstoupilo do první světové války nepřipravené. V průběhu několika
týdnů byla vystřílena většina munice. Pro záložníky nebyly pušky ani
boty. Neschopné velení zapříčinilo řadu drtivých porážek. Zcela
zkolabovalo zásobování. Železnice nedokázaly přepravit obrovské počty
koní a píce pro ně. Vojáci pochodovali stovky kilometrů pěšky. Byli
hladoví a mnohdy drancovali. Zdravotnická podpora se v podstatě zhroutila.
Vojáci odhazovali zbraně, takže se nedostávalo i pušek. Ty se hromadně
dovážely ze zahraničí, takže armáda nakonec používala 11 typů a pro
každý byla jiná munice. Chyběly rovněž kulomety. Prakticky neexistovalo
funkční a operativní spojení. Nejlépe fungovala pošta, kam si štáby
posílaly kurýry pro telegramy jednou za den. Informace nebyly šifrované,
takže německé velení mělo dokonalý přehled. V prvním roce války byla
vybita většina zkušených poddůstojníků a nižších důstojníků a
nebylo kým je nahradit. Úspěchy byly dosaženy především proti rakouské
armádě, která měla podobné problémy a otřásaly jí národnostní rozpory.
Již roku 1917 se vojáci začínali bouřit. Ruská armáda ustupovala a v
následujícím období se situace ještě zhoršila. Důvodem bylo především
zásobování. Vojáky, kteří narukovali do armády, a koně neměl kdo
nahradit na polích, takže místy klesla výroba potravin až o 70 %. V zemi,
která exportovala dříve potraviny, vypukl hlad. Rozmáhaly se dezerce a
velitelský sbor zesiloval dril a represe. Na jaře roku 1917 došlo k další
revoluci, přičemž hlavní vůdcové byli všichni v zahraničí. Lenil žil z
posledních osmnácti let sedmnáct v exilu. Nicméně tam se mu podařilo
vytvořit levicovou stranu, kterou na sjezdu v Praze osamostatnili od ostatní
sociální demokracie Ruska. Car musel abdikovat a vlády se ujal parlament. Ten
však nebyl schopen řešit všeobecnou krizi a zároveň vést válku po boku
spojenců. Německá armáda zabrala obrovská území, protože vojáci
odmítli poslouchat důstojníky a některé z nich pobili a ustupovali, nebo
dokonce odcházeli domů. Úvarům velely volené rady, které měly minimální
autoritu. Německé velení nakonec využilo Lenina k tomu, že ho poslalo do
Ruska se skupinou revolucionářů a štědrými financemi. Tento tah se jim
vyplatil. V říjnu došlo k závěrečnému střetu mezi politickými rivaly a
bolševici zvítězili a postupně převzali moc. Výsledkem byla obrovská
anarchie, rozpad armády a nakonec mírová jednání v Brest Litevsku, které
posvětil právě Lenin. Tam se bolševiky vedené Rusko vzdalo většiny
Ukrajiny, pobaltských zemí, Finska a části Běloruska a jižních oblastí.

Je s podivem, že bolševici v boji o moc uspěli. Nicméně je to logické z
hlediska politické nabídky. Převážná většina jejich konkurentů
nabízela postupný parlamentní přechod k demokracii a zaměření na
dělnictvo. V horším případě konstituční monarchii a návrat pozemkové
šlechty. Lenin správně pochopil, že rozhodující silou jsou rolníci,
tvořící naprostou většinu občanů. Slíbil jim okamžitě mír a půdu.
Tím jim slíbil lepší život a možnost práce. Aby získal mír, musel se
smířit se ztrátou území. Rozdělením majetku šlechty a velkostatkářů
získal zdarma půdu. Tak získal v počátečním období podporu většiny
obyvatel, kteří byli ochotni za svůj nově nabytý majetek bojovat. Dále
získal podporu většiny neruských národností, protože zastavil jejich
útlak a zrovnoprávnil je. Kromě toho slíbil společenskou mobilitu, která
ve středověkém samoděržaví zcela chyběla. I poslední rolník měl
možnost chodit do školy a následně studovat, pokud to zvládl. Vzdělání a
práce ve státním aparátu a velitelská místa v armádě mohli získat
všichni schopní. Budovaly se nemocnice, školy a knihovny. Mnohdy primitivní,
ale dříve nebyly mnohde žádné, případně ne pro každého. Nikdo se už
nemusel klanět a ponižovat před arogantním a mnohdy omezeným panstvem,
úřednictvem a důstojnictvem. Většina obyvatel Ruska získala lidskou
důstojnost, možná omezenou, ale oproti minulosti obrovskou. Současnou
propagandou nenáviděný náčelníky Čeky, tehdejší bolševické tajné
policie, Felix Dzeržinskij vybudoval řadu ubytoven, škol a učilišť pro
tisícové armády bezprizorných sirotků. Tím jim umožnil vstup do
normálního života. To dnes nikdo neví stejně jako fakt, že ve vězení mu
dozorci před jeho očima znásilnili přítelkyni, takže se měl za co mstít.

Vítězství v občanské válce, která trvala do roku 1921 vojensky a
politicky ještě řadu let, zajistily bolševikům jejich organizační
schopnosti a hloupost protivníků. Po revoluci a ukončení války ztratilo
práci mnoho bývalých důstojníků a poddůstojníků a vesměs neměli z
čeho žít. Pokud se nepřipojili k nepříteli, umožnili jim bolševici
sloužit pod kontrolou. Bylo jich mnoho. Díky nim se podařilo vojensky
zvítězit nad takzvanými bělogvardějci, přestože tehdejší rudá armáda
byla v počátečním období výrazně slabší. Podíl dnes mediálně
oslavovaného Trockého byl z vojenského hlediska zanedbatelný. Především
vysílal z obrněného vlaku plamenné politické výzvy a mnohdy pitomé
rozkazy. Jedním z nich vyprovokoval vzpouru československých legionářů,
kteří již cestovali z Ruska a vrátil je tak na bojiště. Důležité bylo,
že upevnil morálku a zastavil dezerce tím, že nařídil dezertéry střílet.
Avšak i to se dělo pouze v několika tisících případů, protože z rudé
armády dezertovalo domů, především z důvodu polních prací, v době
občanské války 2,5 milionu vojáků. Většina byla pouze chycena a vrácena
k útvarům.

Bělogvardějské armády a útvary se chovaly k rolníkům takovým způsobem,
že je doslova nahnaly do náruče bolševiků. Vraždy, nezákonné popravy,
loupení, násilí a odvádění mladíků do armády brzy připravily
bělogvardějce o podporu obyvatelstva; stejně jako ve druhé světové válce
německou nacistickou „osvoboditelskou“ armádu. Mnozí navíc evidentně
směřovali k restauraci monarchie a samoděržaví, což by znamenalo represe a
zabavení získané půdy. Snad nejhorší byla situace na Sibiři.
Ilustrativně to popisuje publikace Americká invaze do Ruska od Carla Richarda.
Bělogvardějci zavedli doslova otrokářský režim a vraždili i volené
reprezentanty obecních civilních správ pod záminkou, že se jedná o
komunisty, přestože tam zprvu žádní nebyli. Takzvané trestné výpravy
jednotek generálů Semjonova a Kalmykova, které jmenoval generál Kolčak,
byly v podstatě lupičské nájezdy a zůstávaly za nimi tisíce mrtvých. Jen
Semjonov nese údajně odpovědnost za 30 000 poprav, či spíše vražd. Bandy
se nakonec dostávaly do střetu nejen s našimi legionáři, ale rovněž s
americkými vojáky generála Gravese, kteří především distribuovali
humanitární pomoc. Bělogvardějští vojáci prchali od svých velitelů a
jednotek a hledali u našich a amerických vojáků ochranu. Nelze se divit, že
arogance, hrabivost a útlak nakonec na Sibiři a nejen tam zajistily
bolševikům podporu obyvatelstva a vítězství. Jak s ním naložili je již
jiná kapitola.
