Za 37 let života v Německu jsem tohle nezažil. Já bych řval. Otevřená
zpověď krajana

ROZHOVOR Trojí zemské volby ve Spolkové republice Německo na konci tohoto
týdne pořádně zamíchají figurkami na politické šachovnici. Je o tom
přesvědčen v Hannoveru žijící český exilový spisovatel Luděk Frýbort.
Přitom ale nevěří tomu, že by mohly znamenat pád kancléřky Angely
Merkelové. Nejmocnější evropská politička podle jeho názoru sama
neodstoupí, ani kdyby jí nezdary a blamáže sahaly až nad hlavu. Za 37 let
života v Německu totiž ještě nezažil na tamní politické scéně osobu
tak urputně ješitnou.

Dá se v Německu po prvních více než dvou měsících letošního roku
pozorovat, že se vlivem silvestrovských událostí v Kolíně nad Rýnem
změnila atmosféra ve vztahu k migrační krizi?

Určitě to byl velmi výrazný mezník. O čem se doposud jen šuškalo mezi
známými, se teď zplna potvrdilo: že policie měla příkaz dbát nejvyšší
zdrženlivosti ve všem, co se nějakým způsobem týká uprchlíků.
Nezasahovat buď vůbec, nebo nanejvýš opatrně, v tiskových komuniké
neuvádět etnickou či náboženskou příslušnost. Sami příslušníci
policejních sborů se zdráhají zasáhnout, aby si nevysloužili nařčení z
rasismu; a poslušný tisk se vyhýbá všemu, co by mohlo usvědčit z omylu
kancléřčinu politiku přijímání uprchlíků bez rozdílu a bez
přezkoumání. Zvlášť když události v Kolíně nad Rýnem nebyly jediné;
postupně vycházejí najevo i další případy sexuálního obtěžování
žen muslimskými mladíky, v Hamburku a mnoha dalšch místech, teď naposledy
v Kielu. Nálada ve veřejnosti se rychle mění, od zdráhavé tolerance k
poznání, že máme co činit s projevy nám cizí, našimi hodnotami
opovrhující civilizace.

Jsou blížící se zemské volby v Sasku-Anhaltsku, Badensku Württembersku a
Porýní-Falci brány veřejností a médii jako test pro kancléřku Angelu
Merkelovou, že by v důsledku neuspokojivých výsledků mohla být ohrožena
její pozice?

Zejména jsou tak brány zástupci tradičních stran, propojených s politikou
paní Merkelové. Vědí, že padne-li ona, končí definitivně i jejich
vlastní kariéry; to vědomí se obráží ve stále křečovitějším
osočování každého, kdo si dovolí projevit neschválený názor. Místo
argumentů nadávky, místo demokratické diskuse nasazování psích hlav
nacismu, tak daleko to dopracovali představitelé oficiální politiky v obavě
o své prebendy. Jak oprávněná je ta obava, se zatím zdráhám předvídat.
Jistěže trojí zemské volby pořádně zamíchají figurkami na politické
šachovnici, že by ale mohly vést k odstoupení paní Merkelové, jak se
mnozí těší, se nedomnívám.

Sama neodstoupí, ani kdyby jí nezdary a blamáže sahaly až nad hlavu –
ještě jsem nezažil na německé politické scéně osobu tak urputně
ješitnou – a k sešití koalic od krajních levičáků přes zelené až po
liberály budou při všem očekávatelném poklesu hlasy ještě stačit. Jinak
je obtížné cokoli předvídat. Průzkumy voličských nálad jsou
neprůkazné; v atmosféře, kdy projevení nesouhlasu s oficiální linií má
za následek označení za hnědou pakáž – braunes Pack, je třeba už
pořádného kusu občanské kuráže k přiznání skutečného názoru.
Jediné, co bych pokládal za téměř jisté, je nízká až velmi nízká
volební účast: velká část občanstva nenalezne dost přímosti, aby
hlasovala proti merkelistické politice, ale nebude hlasovat ani pro ni. Nu,
uvidíme už o víkendu.

Co si myslíte o Alternativě pro Německo, předsedou jejíž bavorské
organizace je rodilý Čech Petr Bystroň?

V každém případě představuje AfD zatím jedinou alternativu k tradičním,
silně již zdiskreditovaným stranám. Nedovedu odhadnout, jak dalece jí
uškodí záměrné házení do jednoho pytle s neonacistickou partají NPD,
nicméně bych očekával výsledky o čtvrtinu až třetinu vyšší, než
jaké vycházejí průzkumným agenturám.

Existuje nyní v Německu reálná politická síla nebo takový politik, co by
dokázal nastolit v otázce přijímání migrantů vládu zdravého rozumu?

No právě. Za takovou politickou sílu lze pokládat bavorskou odnož
vládního uskupení CDU/CSU s jejím předsedou Horstem Seehoferem. Kdyby se
rozhodl rozšířit působnost své CSU na celé Německo – ale to bych
předpokládal spíš ve spolkových volbách v únoru příštího roku –
měl bych po problému, koho volit. Jde ovšem o to, kam a k čemu se do té
doby vyvine uprchlický problém a jestli předpokládatelný obrat německé
politiky bude ještě něco platný.

Pondělní mimořádný summit zemí EU s Tureckem zatím žádné konkrétní
závěry, zdá se, nepřinesl, ale i tak to vypadá, že by mohlo dojít na tzv.
plán B Visegrádské čtyřky, tedy uzavření balkánské trasy pro migranty.
Jak byl vůbec tento konkurenční záměr k plánu kancléřky Merkelové po
svém zveřejnění v Německu přijímán?

Dostalo se mu pozornosti, a to dosti napěněné. Skeptický postoj
východoevropských zemí k chaotickým, polovičatým, každou chvíli jiným
návrhům řešení, vyvolává u konformních politiků záchvaty
netrpělivosti: když to nechce jít po dobrém, musí to jít po nedobrém,
například seškrtáním evropských subvencí. Nu, co by se mě týkalo,
nepokládal bych to to za velkou katastrofu, beztoho se peníze z evropských
kasiček obvykle rozfrndají za všelijaká golfová hřiště a podobné
ničemnosti. Ale to jen tak mimochodem. Zajímavější je, proč hranice skepse
probíhá právě podél někdejší železné opony, a to i včetně
německého východu. Nejspíš proto, řekl bych, že tamní národy si
dostatečně užily existence pod komandem komunistické ideologie a nejsou
chtivé reprízy v rouše politické korektnosti.

V jednom ze svých komentářů jste na serveru Neviditelný pes napsal, že
Evropa je příliš malé krmítko, než aby uživila všechny hladové ptáčky
světa. Ale když v zemích, odkud lidé odcházejí, panují iluze o tom, že
se na bohatém Západě budou mít ne lépe, ale skvěle, jak těm lidem v
cestě k onomu vytouženému krmítku lze zabránit?

Třetí možností je učinit ráj méně rajským. Snížit na minimum
finanční výpomoc, nahradit ji poukázkami na nejnutnější zboží a služby,
zrušit různé bezplatnosti – veřejná doprava, právní zastoupení etc.,
jistě by se také o tom v domovských zemích roznesla zvěst. Nehledě k tomu,
že poskytování toho či onoho zdarma je to nejhorší, čím západní vlády
mohou uprchlíkům posloužit, vytvářejíce a podporujíce v nich almužnickou
mentalitu. Ne. Všechno má svou cenu a za všechno se musí platit, mělo by
jim být vštěpováno hned po příchodu. Čtvrtou metodu, stavbu hraničních
plotů a zostřené přijímací procedury si nechávám až nakonec; mohou
zadržet nejsilnější nápor, jsou to ale opatření nouzová a nedají se
praktikovat trvale.

Může vůbec hříšně bohatý Západ, jak bývá někdy označován, nějak
pomoci chudým zemím, když se národy Afriky a jiných bědných končin
rozmnožují zběsilým tempem a jejich chudoba tím jen vzrůstá?

Odpověď je prostá: nemůže. I kdyby se Západ celý rozdal, nepomůže
řečeným národům ani za pětník, jako už každá skutečně účinná
pomoc musí vyjít ze sebe sama. Leda vázat poskytnutí rozvojové pomoci na
omezení porodnosti, ale abych se přiznal, v možnost takového opatření či
dokonce v úspěch nevěřím. Bohužel.

Zastánci přijímání migrantů často argumentují tím, že Západ je tak
bohatý protože kořistil z nerostného bohatství Země, že průmyslové
země způsobily spalováním fosilních paliv takovou koncentraci oxidu
uhličitého, jaká tu nebyla za poslední tři miliony let, zatímco chudé
země se na tomto vývoji podílely zanedbatelnou měrou. Nesouvisí s tím
očekávání migrantů po příchodu do Evropy, že Západ se o ně musí
postarat, že i oni mají nárok na to se mít tak dobře jako lidé v Evropě?

To je, abych se tak decentně vyjádřil, typický politicko-korektní žvást.
Snadno vyvratitelný, ale omílaný s vytrvalostí pouťového flašinetáře.
Kdyby tomu tak bylo, musely by být africké a jiné země, zbavené
koloniální nadvlády, nesmírně bohaté, majíce teď všechen užitek z
těžby nerostů jen samy pro sebe. Ale nejsou. Nejvyšší prosperity dosáhly
naopak evropské státy poté, co se vzdaly přímého dohledu nad zmíněnými
zeměmi, i jest patrno, že to s tím kořistěním nebylo tak výnosné.
Nerostné bohatství je předmět obchodu jako každý jiný a zemím
nerozvinutého světa z něj plyne nemalý užitek, jenže zpravidla do
nepravých kapes. Toho nechme. Jsou země plné nerostného bohatství,
například Kongo, a přesto chudé jako příslovečná kostelní myš. Jsou
země nemající nerostné bohatství vůbec žádné, například Dánsko, a
přesto prosperující a blahobytné.

Co se koncentrace kysličníku uhličitého – zůstávám při tomto
starobylém označení – týče, lze provést poměrně jednoduchý experiment.
Kdo máš počítač, klikni si nejprve u hesla zatížení atmosféry: objeví
se křivka, jdoucí v mírném vzestupu plynule zhruba do roku 1850, načež se
začne lámat, až vystřelí prudce vzhůru u letopočtu 1950. Klikněme si
znovu, tentokrát u hesla vývoj světové populace. Obdržíme tutéž křivku
a týž strmý vzestup, od jedné miliardy duší téhož roku k dnešním sedmi
a čtvrt miliardám. Vydělíme-li tuny znečištění počtem světového
obyvatelstva, ukáže se, že v přepočtu na hlavu… kleslo na třetinu.
Stačí? Asi jak komu.

U nás nedávno odvysílala televize Prima reportáž o skupině iráckých
migrantů, z nichž jeden mluvil o bytech, které jim v centru města vyčlenila
jihlavská radnice, jako o přemalovaném kravíně. Nezapomněl zdůraznit, že
není jen tak někdo, že by ze svého platu ředitele školy v Iráku uživil
pět českých rodin, takže když nebudou spokojeni, vrátí se do Iráku. Je
možné, že by se v německých mediích objevil podobný příběh?

Nikomu není bráněno, aby se vrátil do země otců svých, když mu
přidělený byt připadá jako přemalovaný kravín. Asi doma bydlel v
mramorovém paláci. A když pan bývalý ředitel irácké školy uživí pět
českých rodin, jistě by snadno uživil i svou vlastní. Jsme – a nejen v
těchto případech – svědky kombinace orientální bájivosti, vysoké
náročnosti a minimální připravenosti k vlastnímu přičinění. Jakožto
někdejšího uprchlíka mě to štve, že bych řval. Mám v dobré paměti,
jak jsem se na svůj nezákonný skutek připravoval, informace sháněl, jazyky
učil – nevěda, ve kterém koutě světa mě osud upustí, svou
profesionální kvalifikaci vybrušoval, všechny myslitelné eventuality v
úvahu bral včetně té, že budu někde kopat díry a tlačit vozejky, jen
abych připravil našemu synkovi slušnější život, než jaký jsem vedl sám.
A tady si někdo přijde bez přípravy, bez použitelné kvalifikace, bez
jazykové vybavenosti, bez dokladů, a je samý nárok a samá nespokojenost. I
byl bych takovéto rady: přijměte, naši milí hosté, pomoc do začátku, ale
na vlastní nohy se musíte postavit sami. Kdo toho není schopen nebo k tomu
není ochoten, učiní nejlíp, když požádá o zpáteční letenku do země,
z níž nikdy neměl odcházet.
