Nechali jsme prezidenta Zemana proklepnout elitním agentem Köcherem. Některé
postřehy vás možná překvapí

ROZHOVOR Návštěvu prezidenta Si Ťin-pchinga a vytváření nadstandardních
vztahů s Čínou považuji za jeden z největších státnických počinů
naší soudobé historie. Jinak je Miloš Zeman občas zbytečně prostořeký a
nepředvídatelný, což mu ale pomohlo ke zvolení. Lidé už totiž mají dost
toho být obelháváni a manipulováni. Výroky na rovinu, byť občas v dikci
poněkud hospodské, berou. Opravdu je to podobné se zvolením Donalda Trumpa.
Takhle hovoří bývalý „krtek v CIA“, tedy tajný agent československé
rozvědky Karel Köcher.

Nedávno jste naznačil, že mezi chováním Donalda Trumpa a Miloše Zemana
spatřujete jistou analogii. Ostatně český prezident se nyní vyjádřil ve
smyslu, že byl vždy hrdý na oslovení „český Trump“. Pojďme tu „jistou
analogii“ rozvést...

Myslím, že podoba je zejména v tom, že Trump i Zeman stejně pohrdají
takzvanou politickou korektností, která vyžaduje, aby o nepříjemných
faktech, které jsou v rozporu s obrazem společenské reality vnucovaným
veřejnosti etablovanými mocenskými elitami a jejich médii, se buď úplně
mlčelo anebo aspoň mluvilo tak, jakoby vlastně o žádné závažné
problémy nešlo. A mluví o nich bez ohledu na to, jestli tím někoho urazí a
bude jim nadáváno do populistů nebo i hulvátů. Není divu, že je to lidem,
kteří mají plné zuby manipulace, sympatické. Mně také.

Je Miloš Zeman, jak mu to někteří přisuzují, trojským koněm Ruska a
Číny v Evropě?

To je hloupost. Nicméně u nás je to tak zavedené, že se lidi ptají, za
čí peníze kdo a co dělá. Tedy, někteří lidé, a nedá mi to, abych
neřekl, že se nelze vyhnout podezření, že soudí podle sebe. Z
ekonomického hlediska je pro nás Rusko gigantický a navíc vstřícný trh.
Využít toho je bezesporu v našem národním zájmu. A samozřejmým
předpokladem toho využití je nekonfliktní vztah zahraničněpolitický. Což
ani zdaleka neznamená vztah vazalský, jak se nám snaží namluvit
mainstreamoví rusofobové. Bezkonfliktní vztah a vztah vazalský jsou dvě
zcela různé věci.

Pokud jde o Čínu, tak návštěvu prezidenta Si Ťin-pchinga a vytváření
nadstandardních vztahů považuji za jeden z největších státnických
počinů naší soudobé historie. Inspirovat velmoc takového statutu, aby
vstoupila do Evropy našimi dveřmi, je úžasný úspěch. A že by nám Čína
mohla kvůli tomu něco diktovat? Jsme opravdu pro ně tak důležití, že by
tím něco smysluplného získali? Dalším, sice ne tak spektakulárním, ale
pro nás také důležitým státnickým počinem, je Zemanova snaha o
navázání užších vztahů s Rakouskem, o níž svědčí vstřícné
pozvání zřejmě budoucího rakouského prezidenta na Hrad. S Rakušany, jako
se Slováky, jsme kulturně a etnicky v podstatě totožní, takže usilovat o
blízké formální vztahy je něco, o co měli dřívější prezidenti
usilovat již dávno.

Jak vnímáte humbuk kolem setkání ministra kultury Daniela Hermana se
čtrnáctým dalajlámou Tändzinem Gjamcchem?

Samozřejmě, že Číňané to nesou nelibě. Podle mě ale ne proto, že by
jim to dělalo mezinárodně špatné vztahy s veřeností. Takový pupek světa
nejsme. Ale spíše proto, že se jim to jeví jako hluboce urážlivé a
neetické vzhledem k tomu, jakou k nám projevili formální úctu návštěvou
svého prezidenta v Praze. V našem jednorozměrném chápání ideologie
čínského vedení jako komunistické v tom smyslu, jak známe komunistickou
ideologii z naší domácí zkušenosti, zcela přehlížíme, že čínská
komunistická ideologie zahrnuje řadu tradičních konfuciánských hodnot,
mezi které patří mimo jiné rituální vyjadřování úcty k tomu, s kým
jednáme. A právě s tím to mávání tibetskými vlajkami a okázalé
vítání dalajlámy bylo v zásadním střetu.

Předpokládám, že si toho ministr Herman byl dobře vědom, v katolických
seminářích mají totiž seminaristé přednášky o orientálních
filosofiích a náboženstvích. A pokud jde o dalajlámu jako takového,
nazývat ho „jeho svatost“ a považovat ho za velkého duchovního vůdce je
úsměvné. V čem to jeho velké duchovno spočívá? V nabádání k
pěstování ušlechtilých pocitů? V tom, jak meditovat? To vám stejně
dobře poradí psychoterapeut. Ostatně podobná moudra jako ta, které
rozdává, najdete pravidelně v nedělních přílohách novin. A koho že to
vlastně dalajláma jako vůdce představuje? Buddhismus má, pravda, desítky
milionů stoupenců, ale jeho odnož gelugpa, potažmo lámaistický buddhismus,
činí tak šest procent.

Také je třeba si uvědomit, že lámaistický režim v Tibetu byl až do
nedávného obsazení Číňany mimořádně brutální formou feudalismu, ne-li
otrokářství. Když někdo nechtěl pracovat pro lámy jako otrok od rána do
noci, a pokusil se jim vzpříčit nebo utéct, usekli mu ruku, vypíchli oči,
eventuálně ho stáhli z kůže. To se dělo až do příchodu čínských
vojsk v roce 1951. Také je dobře známo, že dalajláma byl placen CIA, což
sám několikrát připustil. Jeho plat byl konkrétně sto čtyřicet pět
tisíc dolarů ročně, a nepochybuji, že je na výplatní listině CIA dodnes.
Duchovním a národním vůdcem Tibeťanů v Tibetu rozhodně není.

Podle mě je ta nedávná akce s dalajlámou klasická „covert operation“,
tedy pokradmá operace realizovaná podle scénáře sepsaného v zahraničí.
Všechno to do sebe až příliš dobře zapadá. Dalajlámova cesta do Prahy
nedlouho po uzavření česko-čínské dohody o ekonomické spolupráci a
těsně před oslavami státního svátku, jeho přijetí ministrem Hermanem a
souběžně s tím probíhající aféra kolem neudělení jednoho z
nejvyšších českých vyznamenání panu Bradymu.

To, že je Zemanovo otvírání dveří Číně do Evropy pro dosavadní
americkou velmocenskou strategii nepřijatelné, je nepochybné. Je jenom
logické soudit, že z toho pro její vykonavatele vyplývá potřeba, buď
vyvolat takový „občanský neklid“, který by vedl k prezidentovu pádu, a
kdyby se ukázalo, že to nejde, tak alespoň zabránit, aby byl zvolen na
další funkční období. Připomíná to tak trochu jedno Stalinovo oblíbené
úsloví: „nět čelověka – nět problemov“. Ve stejném světle vidím i
červené karty rozesílané v krabicích z amerického velvyslanectví,
dvojjazyčné transparenty „stydím se za svého prezidenta“, červené
trenýrky a tak dále.

Kritici, kteří se dokáží oprostit od absolutní nenávisti k Miloši
Zemanovi, mu vyčítají hlavně neschopnost přiznání chyby a sebektritiky.
Co vy na to?

S tím Miloš Zeman podle mého opravdu problém má.

Nemyslíte si, že je jeho nepředvídatelnost způsobena náklonností k
alkoholu?

To ani ne. Vždyť pije zhruba stejně, jako převážná většina Čechů.
Spíš si myslím, že je to věc jeho osobnosti, tedy něčeho, s čím toho
člověk moc neudělá. Prostě takový je. Ta zásadní otázka je, jestli mu
nedostatek sebekritiky zásadním způsobem překáží ve výkonu funkce. Podle
mě nikoliv. Nekritičnost se týká marginálních záležitostí. Myslím
marginálních, pokud jde o věci státního zájmu. Jako třeba toho, jestli
Peroutka opravdu napsal článek že Hitler je gentleman, nebo některých jeho
ostřejších ohrazení se proti otázkám novinářů, které nemá rád.

Kdo by mohl Miloše Zemana „přebít“ v příštích prezidentských
volbách?

O nikom takovém nevím. Tedy, pokud bude kandidovat, ale já si myslím, že
bude, přestože je přes kamery vidět, jak je unavený. Nejspíš jsou
pravdivé úvahy o tom, že by chtěl touto funkcí završit svůj život.
Ostatně on i mluvil o státním pohřbu. Celý život někam stoupal, nyní je
na vrcholu a chce na něm zůstat. Nějakého výraznějšího protivníka v
Česku opravdu nemá. Většina Čechů na nějaké alternativy slyšet nebude,
a myslím si, že útoky pražské kavárny na něj do značné míry vnímají
lidé zklamaní českou politickou scénou jako útoky na sebe. Když bude
kandidovat, většina ho zvolí znovu.
