Copa Pirineus de rugbi

La Copa Pirineus de rugbi va ser una campionat de rugbi que va disputar-se entre 1960 i 1967, organitzada per la Federació Catalana de Rugbi i alguns equips de la Catalunya Nord i de la regió de l'Occitània. Va rebre el patrocini del diari esportiu El Mundo Deportivo.

L'any 1960 van reunir-se a Figueres membres de les federacions catalanes de rugbi a ambdós costats dels Pirineus. Es decideix crear un torneig entre clubs, amb representants tant de la Catalunya Nord com de la Catalunya Sud. La primera edició la disputaren la UE Santboiana, CN Barcelona, Picadero JC, Racing Club Pézillanais, Jeunesse Sportive Lliberiènne, ASS Pradéenne i Cabestany Olympique.

La competició va oferir la possibilitat de veure clubs de la Catalunya Nord com la USAP, UE Thuirinoise, US Pianencques, Banyuls Aviron Olympique, RC Ponteilla, US Argelers, Gallia Perpinyà, Cote Vermeille i Vallespir on el nivell del rugbi és de gran nivell en relació als veïns del sud. Sorgiren dificultats per tirar endavant la competició i aquesta deixà de celebrar-se el 1968.


Campionat d'Europa de futbol

El Campionat d'Europa de futbol, sovint conegut com a Eurocopa de Futbol, i oficialment UEFA European Football Championship, és la competició oficial de futbol que enfronta seleccions de futbol nacionals o estatals del continent europeu.

La competició s'ha celebrat cada quatre anys des del 1960, excepte el 2020, quan es va ajornar a causa de la pandèmia de COVID-19. Originàriament s'anomenà Copa Europea de Nacions, però el 1968 ja adoptà el nom de Campionat d'Europa de futbol. És organitzat per la UEFA i se celebra cada quatre anys amb eliminatòries prèvies i una fase final que té lloc en un país amfitrió.

Els 15 torneigs del Campionat d'Europa han estat guanyats per deu seleccions nacionals: Alemanya i Espanya han guanyat tres títols, França en té dos, i la Unió Soviètica, Itàlia, Txecoslovàquia, Països Baixos, Dinamarca, Grècia i Portugal han guanyat un títol cadascuna. Fins ara, Espanya és l'únic equip de la història que ha aconseguit revalidar un títol, aconseguint-ho el 2008 i el 2012. És el segon torneig de futbol més vist del món després de la Copa Mundial de la FIFA. La final de l'Euro 2012 va ser vista per un públic mundial d'uns 300 milions.

El campionat més recent, organitzat per França el 2016, el va guanyar Portugal, que va vèncer a França 1-0 en la final a l'Stade de France de Saint-Denis després de la pròrroga. La final va tenir una mitjana de 284 milions d'espectadors, cosa que el situa com el segon partit més vist de la història dels torneigs europeus.

localitzat a l'entitat territorial administrativa


Conseller Primer

El conseller primer del Govern és un membre del Govern de Catalunya amb competències pròpies, nomenat i separat del càrrec pel President de la Generalitat de Catalunya, donant-ne compte al Parlament. És considerat l'anàleg propi català del càrrec que desenvolupa el primer ministre en altres països europeus i el seu estatus es descriu a l'Estatut d'Autonomia de Catalunya de 2006 com a una figura que pot, opcionalment, existir al govern; i es regula per llei del Parlament de Catalunya. El càrrec de Conseller Primer té el tractament d"Honorable Senyor" o "Honorable Senyora".

El conseller primer del Govern té despatx propi al Palau de la Generalitat de Catalunya a la part edificada el per Pere Blai, coneguda com el "Cos renaixentista".


Partit Nacionalista Basc

El Partit Nacionalista Basc (oficialment "Euzko Alderdi Jeltzalea-Partido Nacionalista Vasco", "EAJ-PNV"), és un partit polític basc fundat el 31 de juliol de 1895 per Sabino Arana.

El PNB és un partit nacionalista basc. Fou fundat el 1895 per Sabino Arana, per a defensar les seves tesis en pro de la raça basca, la recuperació dels furs i la defensa de la independència de la "confederació basca", encara que més tard Ramón de la Sota el va dirigir més al conservadorisme regionalista. Originàriament reduït el seu radi d'acció a Biscaia, al llarg del es va estendre a tots els territoris bascs (incloses Navarra i el País Basc del Nord). Paral·lelament, a mesura que el sistema bipartidista espanyol ho permetia, es va anar fent lloc al mapa polític basc, fins a convertir-se en la força hegemònica, posició que manté en l'actualitat.

Després d'haver suavitzat els seus plantejaments inicials, ha participat de manera decisiva en el procés autonòmic basc (tant durant la Segona República Espanyola com en la transició democràtica), essent el principal partit de govern en totes les experiències autonòmiques d'Euskadi des de la fundació del partit. El partit ha governat la Comunitat Autònoma Basca des de la seva creació en 1980 tret del període entre 2009 i 2012. Des de 2013 el partit és dirigit per Andoni Ortuzar Arruabarrena, i des de 2012 i Iñigo Urkullu és el lehendakari. L'organització juvenil del PNB és Euzko Gaztedi.


Sant Petersburg

Sant Petersburg (en rus Санкт-Петербу́рг, transcrit "Sankt-Peterburg", 'ciutat de sant Pere' en alemany), coneguda col·loquialment com a Питер (transcrit "Píter") i abans coneguda com a Leningrad (Ленингра́д, 1924-1991) i Petrograd (Петрогра́д, 1914-1924), és una ciutat de la Rússia nord-occidental, situada al delta del riu Neva, a l'extrem oriental del golf de Finlàndia, al mar Bàltic.

Va ser fundada pel tsar Pere el Gran el 16 de maig de 1703 amb la intenció de convertir-la en la "finestra de Rússia cap al món occidental". A partir d'aleshores es va convertir en capital de l'Imperi Rus durant més de dos-cents anys fins que després de la Revolució russa la capital del país va retornar a Moscou.

Actualment Sant Petersburg és la segona ciutat més gran de la Federació Russa amb 5.023.313 habitants, i una de les ciutats més grans d'Europa. El centre de la ciutat és considerat Patrimoni de la humanitat per la Unesco. Sant Petersburg és, a més, seu de la cort constitucional de Rússia.


(945) Barcelona

(945) Barcelona és un asteroide del cinturó principal descobert per l'astrònom Josep Comas i Solà el 3 de febrer de 1921 des de l'observatori Fabra, Barcelona (Catalunya). Rep el seu nom en honor a Barcelona, la ciutat de naixement del seu descobridor i el lloc on es va descobrir.

S'estima que el seu diàmetre és de 25,47 ± 2,0 km. La seva distància mínima d'intersecció de l'òrbita terrestre és d'1,22643 UA. El seu paràmetre de Tisserand, TJ, és de 3,154. Les observacions fotomètriques recollides d'aquest asteroide mostren un període de rotació de 7,36 hores, amb una variació de lluentor de 10,13 de magnitud absoluta.

L'objecte dona nom a la família de Barcelona d'uns 300 asteroides rocosos que comparteixen propietats espectrals i elements orbitals semblants (n'és una característica una inclinació orbital comparativament alta).


Metal Gear Solid

és la tercera entrega de la sèrie de videojocs Metal Gear desenvolupat el 1998 per Konami Computer Entertainment Japan i publicat per Konami per a la consola PlayStation. Va ser llançat el 3 de setembre de 1998 al Japó, el 21 d'octubre de 1998 a Amèrica del Nord i el 24 de juny de 1999 a Europa. Inicialment s'havia previst el seu llançament per 1994 en la consola 3DO Interactive Multiplayer, amb el títol «Metal Gear 3». No obstant això, a causa de la disminució del suport per a la plataforma, el desenvolupament del joc va ser canviat a la PlayStation. "Metal Gear Solid" es va convertir en el primer de la sèrie a fer ús de gràfics 3D, una de les raons per la qual se li va afegir el terme «Solid» (en català: «Sòlid») al títol. El seu antecessor és "Metal Gear 2: Solid Snake" de 1990, i la seva seqüela, "Metal Gear Solid 2: Sons of Liberty", es va estrenar el 2001. Aquest nou lliurament va oferir escenes cinemàtiques utilitzant el motor del joc, així com l'actuació en veu en nombroses seqüències de còdec.

"Metal Gear Solid" pren el paper de Solid Snake, un soldat que s'infiltra en una instal·lació d'armes nuclears per neutralitzar l'amenaça terrorista de FOXHOUND, una unitat genèticament millorada de forces especials. Snake ha d'alliberar a dos importants ostatges, confrontar als terroristes i evitar el llançament d'un atac nuclear. Per a això, compta amb un equip de suport a distància que li comunica via còdec informació sobre la missió, comandada pel Coronel Roy Campbell, i complementada per personal mèdic, d'anàlisi de dades, experts en armes i en supervivència.

El tercer lliurament de la saga va ser un èxit comercial, venent més de sis milions de còpies al món. Després del seu llançament al Japó, es va situar entre els 15 títols més venuts d'aquest any en l'indústria dels videojocs, a més d'aparèixer dins dels deu títols més venuts de la PlayStation. És descrit per molts crítics com un dels millors i més importants jocs de tots els temps, obtenint una avaluació de 94/100 en el lloc web Metacritic, i reconegut com el joc que va fer del sigil un gènere popular. L'èxit comercial del joc va impulsar el llançament d'una versió ampliada per PlayStation i PC titulada "Metal Gear Solid: Integral", i una nova versió, "Metal Gear Solid: The Twin Snakes", va ser posteriorment llançada per a Nintendo GameCube. El joc també ha donat lloc a nombroses seqüeles, preqüeles i spin-offs, entre ells, drames de radi, còmics i novel·les. En producció hi ha una pel·lícula d'imatge real produïda per Avi Arad i Columbia Pictures.


Jean-Paul Sartre

Jean-Paul Charles Aymard Sartre, més conegut com a Jean-Paul Sartre, (París, 21 de juny de 1905 - París, 15 d'abril de 1980) fou un filòsof, professor, crític literari i escriptor (teatre, novel·la, periodisme) francès. La seva vida intel·lectual compromesa suscità força polèmiques i resistències, s'interessà per la filosofia des de la dècada del 1920 gràcies a la lectura de "Essai sur les données immédiates de la conscience", de Henri Bergson.

Autor prolífic i hiperactiu, és més conegut per la seva obra, especialment pels seus paradigmes filosòfics agrupats sota el nom d'existencialisme. Va deixar una colossal obra en forma de novel·les, assaigs, obres de teatre, biografies i escrits filosòfics. La seva filosofia va marcar la postguerra, i ell fou el símbol, l'arquetip de l'intel·lectual compromès. Des de la seva participació en la resistència el 1941 fins a la seva mort el 1980, Sartre no va deixar de cobrir amb passió totes les causes que li semblaven justes. Fou una mena de Voltaire del segle XX. Sartre va lluitar incansablement, fins al final de la seva vida.

Intransigent i fidel a si mateix i a les seves idees, sempre va rebutjar els honors, incloent el Premi Nobel de Literatura de 1964. Sartre és també conegut com el company sentimental de Simone de Beauvoir.


Alfons el Benigne

Alfons el Benigne, anomenat també Alfons IV d'Aragó i Alfons III de Catalunya-Aragó (Nàpols, Regne de Nàpols, 1299 - Barcelona, Principat de Catalunya, 1336; en aragonès "Alifonso", en occità "Anfós", en llatí "Alfonsus"), fou sobirà de la Corona d'Aragó amb els títols principals de comte de Barcelona, rei d'Aragó, de València i de Sardenya i Còrsega (1327-1336). Començà a regnar a l'edat de 28 anys, regnà 9 anys i morí regnant a l'edat de 37 anys. Roman enterrat a la Seu Vella de Lleida.


Alborán

Alborán (en àrab "al-Buran") és un illot volcànic situat al bell mig de la mar d'Alborán, entre Adra (Almeria) i Thleta Madari (cap de les Tres Forques, al Marroc). És un enclavament de sobirania espanyola, adscrit a la província andalusa d'Almeria.

Serveix d'enllaç del cable submarí que uneix Melilla i Almeria. Els únics habitants són els militars, ja que fa anys que el far no necessita operaris. Tot i així existeix un cementiri on descansen els cadàvers de l'antiga família farera i un aviador mort durant la Guerra Civil espanyola.


Alemanya

Alemanya (en alemany "Deutschland" ) , anomenat oficialment República Federal d'Alemanya (en alemany "Bundesrepublik Deutschland" ), és un estat de l'Europa central que forma part de la Unió Europea.

Alemanya es limita al nord amb el mar del Nord, Dinamarca i el mar Bàltic; a l'est amb Polònia i Txèquia; al sud amb Àustria i Suïssa i a l'oest amb França, Luxemburg, Bèlgica i els Països Baixos. Durant la major part de la seva història, Alemanya va ser un terme geogràfic utilitzat per designar una àrea ocupada per diversos estats. Es va convertir en un estat unit durant 74 anys (1871-1945), però va ser dividit al terme de la Segona Guerra Mundial en la República Federal d'Alemanya (RFA —BRD—, coneguda com a "Alemanya Occidental") i la República Democràtica Alemanya (RDA —DDR—, coneguda com a "Alemanya Oriental"). El 3 d'octubre del 1990, l'RDA i l'RFA es reunificaren, de manera que Alemanya va tornar a ser una nació unida. Berlín n'és la capital i la ciutat més important. També passen del milió d'habitants les ciutats d'Hamburg, Munic i Colònia.

La República Federal d'Alemanya en l'actualitat és una potència econòmica, membre de les Nacions Unides, l'OTAN, i del Grup dels vuit. Alemanya és la tercera economia més gran en termes del producte interior brut nominal, i l'exportador més gran i el segon importador més gran de béns.


Consell Insular de Mallorca

El Consell Insular de Mallorca o, abreujadament, Consell de Mallorca és una institució d'autogovern en l'àmbit de l'illa de Mallorca. Va ser creat l'any 1978 arran de l'aprovació del règim de Consells Insulars i instituït oficialment segons el que acorda l'Estatut d'Autonomia de les Illes Balears de 1983. Està regulat per la Llei de Consells Insulars i la legislació de règim local, en funció de si les seves competències deriven de l'estatut o de les pròpies d'una diputació provincial, de la que n'és el seu equivalent insular.

Els consellers electes, des de la seva creació i fins a l'any 2007 eren triats de la mateixa candidatura presentada per cada partit a la circumscripció de Mallorca per a les eleccions al Parlament de les Illes Balears. És a dir, hi havia una única llista de cada formació política per a les dues institucions; si bé existia un mecanisme de renúncies que permetia als electes pertànyer només a una o a l'altra. Però a partir de l'any 2007 els ciutadans elegeixen els consellers insulars de la institució en llistes separades de les del Parlament.

Els òrgans de govern són el Ple, la presidència i el Consell Executiu.

El ple del Consell de Mallorca, està integrat per 33 consellers electes, exerceix la iniciativa legislativa davant el Parlament de les Illes Balears, la funció normativa (singularment els reglaments quan es tracti de competències pròpies del Consell), aprova els pressuposts del consell insular, controla l'acció de govern del consell executiu, elegeix el president i en disposa el cessament i exerceix totes les funcions que li atorguen l'Estatut d'Autonomia, les lleis del Parlament de les Illes Balears i les mateixes normes aprovades pel consell insular.

El president del consell de Mallorca és elegit pel ple entre els seus membres; dirigeix el govern i l'administració insulars, i designa i separa lliurement la resta dels membres del consell executiu, en coordina l'acció i és políticament responsable davant el ple.

El consell executiu serà integrat pel president del consell insular, els vicepresidents i els consellers executius. Sens perjudici de les atribucions conferides a altres òrgans de govern, correspon al consell executiu l'exercici de la funció executiva en relació amb les competències del consell insular. Els consellers executius dirigeixen, sota la superior direcció del president del consell insular, els sectors d'activitat administrativa corresponents al departament que encapçalen.

Aquesta estructura, fixada per l'Estatut, és un híbrid entre una administració corporativa (pròpia de l'administració local) i una administració governamental, en la mesura que correspon al Ple l'aprovació dels reglaments de desenvolupament legislatiu, acte administratiu que normalment és propi d'un govern, cercant un paral·lelisme amb l'acció legislativa (inclosa la possibilitat de presentar esmenes per part dels grups), pròpia d'un parlament. Aquesta característica fa dels consells insulars institucions originals, dotades d'un fort poder polític.

Així mateix el Consell de Mallorca pot tenir comissions delegades del Ple. Singularment destacable és la Comissió Insular d'Ordenació del Territori, Urbanisme i Patrimoni Històric (CIOTUPH), que té àmplies competències executives en aquestes matèries.


Càceres

Càceres (oficialment i en castellà "Cáceres"; en extremeny "Caçris," en fala de Xàlima "Cáciris)" és una ciutat extremenya, de 95.617 habitants (INE, 2015) de població de dret en una superfície municipal de 1.768 km², el més extens d'Espanya. És la capital de la província homònima, la població de la qual s'hi concentra el 21,45%. Les seues temperatures mitjanes a l'hivern no sobrepassen dels 10º de màxima, arribant a unes mínimes de -5º, amb persistents gelades. A l'estiu la temperatura mitjana són de 35º de màxima i mínimes de 20º. Les precipitacions són abundants en els mesos d'octubre, novembre, març, abril i maig, però molt intermitents.

La ciutat vella de Càceres fou declarada tercer Conjunt Monumental d'Europa en 1968, i Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO en 1986.


Tridentum

Tridentum, actual Trento, era la capital del poble dels tridentins al sud de Rètia. Era a la riba oriental de l'Athesis, vora la via que portava de Verona a Veldidena, segons diuen Plini el Vell i l'historiador Justí.

Es deia que el nom de la ciutat derivaria segons la llegenda del trident de Neptú. La ciutat va ser una colònia romana. Teodoric el Gran, el rei ostrogot, la va ocupar i hi va construir unes muralles una part de les quals encara es conserven.


Sevilla Fútbol Club

El Sevilla Fútbol Club és un club de futbol professional que actualment juga a la primera divisió espanyola. Es troba a la ciutat de Sevilla, capital de la comunitat autònoma d'Andalusia. Està organitzat econòmicament com una Societat Anònima Esportiva. Fou fundat, oficialment, el 14 d'octubre de 1905.

Al llarg de la seva història ha obtingut diversos trofeus, tant nacionals com internacionals, que l'han acreditat com un dels grans equips d'Europa. A les seves files han militat grans jugadors, com per exemple: Frédéric Kanouté, Andrés Palop, Sergio Ramos, Daniel Alves o Ivan Rakitić.

Com a local, disputa els seus partits a l'estadi Ramón Sánchez Pizjuán, situat al barri de Nervión, amb una capacitat 42.500 espectadors.

Històricament ha mantingut una rivalitat amb l'altre equip de la ciutat, el Real Betis Balompié.


Elisabet

Elisabet és un personatge bíblic del Nou Testament, cosina de la Verge Maria, esposa del sacerdot Zacaries i mare de Sant Joan Baptista. És venerada com a santa a tota la cristiandat.


Aliança Bolivariana per les Amèriques

L'Aliança Bolivariana per les Amèriques (ALBA), nom amb què és coneguda comunament l'Aliança Bolivariana per als Pobles de la Nostra Amèrica (en espanyol "Alianza Bolivariana para los Pueblos de Nuestra América"), és un projecte de col·laboració i coordinació política, social i econòmica entre països de l'Amèrica Llatina i el Carib, promogut pel president veneçolà Hugo Chávez, i subscrit, fins al moment, pels governs d'Antigua i Barbuda, Cuba, Dominica, Grenada, Nicaragua, Saint Christopher i Nevis, Saint Lucia, Saint Vincent i les Grenadines i Venezuela com a contrapartida a l'Àrea de Lliure Comerç de les Amèriques (ALCA), impulsada pel govern dels Estats Units, àrea actualment en discussió. L'acord constituent de l'ALBA va ser subscrit el 14 de desembre de 2004 pels presidents Hugo Chávez (Veneçuela) i Fidel Castro (Cuba).

Inicialment l'acord regulava l'intercanvi de recursos mèdics i petrolífers entre els dos estats, i indicava la seva vocació d'ampliar el seu àmbit d'actuació a tota l'Amèrica Llatina i el Carib, i incrementar les matèries a desenvolupar de forma coordinada, en el marc d'un procés d'integració. Posteriorment s'ha incrementat també a aspectes comercials.

El 29 d'abril de 2006 el tractat es va ampliar a Bolívia mitjançant la signatura del seu president Evo Morales, i l'11 de gener de 2007 el president Daniel Ortega oficialitzava la inclusió de Nicaragua al tractat.

El 24 de juny de 2009, s'hi sumaren al bloc bolivarià Equador, Saint Vincent i les Grenadines i Antigua i Barbuda. 25 d'agost de 2008, s'hi va afegir Honduras, que a principis de 2010 va sortir després del Cop d'estat de 2009. En 30 de juliol de 2013, Saint Lucia s'hi va incorporar, Grenada i Saint Christopher i Nevis ho van fer en desembre de 2014, i Ecuador la va deixar en agost de 2018.


Mal·los

Mal·los (, ; etnònim "Μαλλώτης", en català "mal·lota") fou una antiga ciutat de Cilícia que estava situada prop de la desembocadura del "Pyramus" (l'actual Riu Ceyhan), a Anatòlia. En temps antics, la ciutat estava situada a la desembocadura del Pyramus (que ha canviat de curs de llavors ençà), en un turó davant de Magarsus que li servia com a port. La localització del lloc és actualment uns quants quilòmetres a l'interior de la costa mediterrània damunt una elevació a la Península de Karataş, Província d'Adana, Turquia, a pocs quilòmetres de la ciutat de Karataş.


XXI Concurs de castells de Tarragona

El XXI Concurs de castells de Tarragona és el concurs de castells que es va celebrar a la plaça de braus de Tarragona l'1 d'octubre de 2006, organitzat pel Patronat de Castells de Tarragona.

En aquest concurs hi van participar 18 colles, les 4 amfitriones tarragonines més les 14 millors colles del món casteller, exceptuant els Minyons de Terrassa (segona colla del panorama casteller del moment) i els Bordegassos de Vilanova, que van declinar la invitació, com solen fer a cada edició.

Els Castellers de Vilafranca van guanyar el concurs descarregant el 4 de 9 amb folre i l'agulla i el cinc de nou amb folre, i carregant el dos de vuit sense folre. El desenvolupament del concurs no va estar exempt de polèmica per algunes decisions del jurat que aixecaren controvèrsia.

Aquesta va ser la primera edició del concurs en què es va fer servir el casc, que van dur els acotxadors i enxanetes de la majoria de les colles participants. Per establir les puntuacions s'utilitzà la Taula de Puntuacions Unificada 2006.


Rexisme

El Rexisme (de "Rex", de "Christus Rex") fou un moviment polític d'extrema dreta feixista que es va desenvolupar a Valònia (Bèlgica) del 1930 al 1945.


Aaru

En la mitologia egípcia, Aaru era el paradís de l'inframón on manava Osiris; les ànimes (Ka) que pels seus pocs pecats pesaven menys que la Ploma de la veritat eren enviades a Aaru per viure-hi en calma durant tota l'eternitat. Aaru era considerat un lloc a l'est (allà on sorgeix el sol) i era descrit com un delta o una sèrie d'illes cobertes de canyes.

Només als esperits els actes passats terrenals dels quals (consciència i moralitat, representats pel cor) pesaven igual que el Maat (l'harmonia còsmica, representada simbòlicament per una ploma), els era permès començar un llarg i perillós viatge a l'Aaru, per gaudir plaentment per tota l'eternitat.

Però la vida nova que comença després d'un judici favorable no és, al principi, millor o més espiritual que la vida en la terra. El just continua sent un caminant en un viatge llarg i difícil per a aconseguir arribar a la felicitat en els fèrtils camps d'Aaru.

En aquest viatge, estava exposat a múltiples perills i, per a evitar-los, l'esperit del difunt depenia de l'energia i coneixements que hagués adquirit en la vida passada, i de les paraules màgiques registrades en el "Llibre dels morts".

A més, necessitava l'ajuda proporcionada pels parents i amics que encara vivien a la terra, ja que eren ells els que asseguraven la conservació del seu cadàver perquè pogués tornar i utilitzar-lo com a tomba indestructible, llar i abric de la seva Ka, i necessitava aliment i beguda per a la seva vida, oracions i sacrificis per a la seva salvació, i perseverar en el seu record inscrivint als murs de la tomba, o escrivint en rotllos de papir, capítols del "Llibre dels morts", introduïts entre els embenats del seu cos momificat.

Noms alternatius: Yaaru, Iaru, Aalu.


Kebechsenef

Kebechsenef —també es pot trobar transcrit con Kebehsenuf, Qebshenuf o Qebehsenuf, i significa «el que reanima als seus germans»— és una antiga deïtat egípcia, fill dHorus en la mitologia egípcia, déu de protecció i d'Occident. En la preparació de les mòmies, el seu vas canopi era l'utilitzat per als intestins; tenia forma de mòmia amb cap de falcó i es deia que estava protegit alhora per la deessa Serket.


Hefest

En la mitologia grega, Hefest (en grec antic Ἥφαιστος "Hêfaistos") és fill de Zeus i d'Hera. És el déu del foc, equivalent a Vulcà en la mitologia romana. Hefest és representat com un home lleig, suat, amb la barba nuada, el pit descobert, sempre treballant en la farga. Zeus el va nomenar 'déu del foc i de la tekne', la intel·ligència manual. Hefest tenia un temple a Atenes, al costat de l'àgora, el Teseion, i un altar propi a l'Erecteion.


Imperi Romà

L'Imperi Romà, successor de la República Romana, va controlar el món mediterrani i bona part de l'Europa occidental a partir del . L'últim emperador de la part occidental de l'imperi va ser deposat el 480. La part oriental va anar perdent territori, però va subsistir fins al 1453, quan els otomans van prendre Constantinoble. Els governants de diversos estats successors dels imperis d'Occident o d'Orient van utilitzar títols adoptats de l'Imperi Romà fins a l'època moderna.


Jocs Olímpics

Els Jocs Olímpics moderns (en grec "Ολυμπιακοί Αγώνες", en francès "Jeux Olympiques" i en anglès "Olympic Games"; abreujat JJOO) són un esdeveniment internacional de gran importància: milers d'atletes hi participen en diverses competicions d'esports d'estiu i d'hivern. Són considerats la competició esportiva principal del món, i hi participen més de dos-cents estats.

En l'actualitat, els Jocs se celebren bi-anualment alternant els Jocs Olímpics d'estiu i els d'hivern, és a dir, cadascun d'aquests dos té lloc cada quatre anys: aquest període és conegut com a Olimpíada.

La creació dels jocs fou inspirada pels Jocs Olímpics de l'antiguitat clàssica, que se celebraren a Olímpia (Grècia) des del segle VIII aC fins al segle IV dC. El baró Pierre de Coubertin fundà el Comitè Olímpic Internacional (COI) l'any 1894; des de llavors, aquest organisme ha estat qui ha governat el moviment olímpic, i la Carta Olímpica regula la seva estructura i autoritat.

L'evolució del moviment olímpic durant els segles XX i XXI ha resultat en diversos canvis dels Jocs. Alguns d'aquests ajustos han consistit en la creació dels Jocs d'hivern, que comprenen els esports de neu i d'hivern, els Jocs Paralímpics per atletes amb discapacitat i els Jocs Olímpics de la Joventut per atletes adolescents. El COI s'ha hagut d'adaptar a una varietat d'avenços i canvis econòmics, polítics i tecnològics, la qual cosa ha allunyat els Jocs del pur amateurisme –tal com els imaginava Coubertin–, permetent la participació d'atletes professionals. La importància creixent dels mitjans de comunicació de massa ha comportat la comercialització i patrocini empresarial de l'esdeveniment. Pel que fa a les traves polítiques, les guerres mundials causaren la cancel·lació dels Jocs del 1916, 1940 i 1944, es produïren grans boicots durant la Guerra Freda que afectaren els Jocs del 1980 i 1984, i els Jocs de 2020 s'hagueren d'aplaçar a causa de la pandèmia per coronavirus que començà a principis d'any.

El moviment olímpic comprèn federacions esportives internacionals, comitès olímpics nacionals i comitès organitzadors per cada Jocs Olímpics específics. El COI –l'organisme que pren les decisions– escull la ciutat organitzadora de cada celebració dels Jocs. La ciutat amfitriona és la responsable d'organitzar i finançar l'esdeveniment. El programa olímpic, que determina els esports que es practiquen als Jocs, també és determinat pel COI. Hi ha diversos rituals i símbols olímpics, tals com la bandera olímpica, la torxa olímpica i les cerimònies d'obertura i clausura dels Jocs. Més de 13.000 atletes competeixen en els Jocs Olímpics d'estiu i d'hivern en 33 esports diferents, en gairebé 400 competicions. Els atletes que finalitzen en primera, segona i tercera posició de cadascuna reben una medalla olímpica d'or, de plata i de bronze, respectivament.

Actualment, als Jocs Olímpics hi són representats gairebé tots els estats. El creixement dels Jocs ha propiciat nombrosos entrebancs tals com boicots, dopatge, suborns i actes de terrorisme. Cada dos anys, atletes desconeguts poden atènyer la fama nacional i, de vegades, internacional, gràcies als Jocs. A més, els Jocs també es converteixen en una oportunitat per la ciutat amfitriona i el seu país de presentar-se davant la resta del món.


(5261) Eureka

L'asteroide (5261) Eureka es va descobrir en l'Observatori de Monte Palomar el 20 de juny de 1990 i va resultar ser el primer asteroide troià conegut de Mart que ocupa el punt de Lagrange L5 de Mart. La seva distància que varia només 0,3 ua durant cada revolució (amb una tendència secular, de distància d'1.5-1.8 UA al voltant de 1850 a 1.3-1.6 UA cap al 2400). Les distàncies mínimes a la Terra, Venus i Júpiter són 0.5, 0.8 i 3.5 UA, respectivament.

La integració numèrica a llarg termini efectuades per Kimmo A. Innanen i Seppo Mikkola demostren que l'òrbita és estable per a un temps de diversos milions d'anys.

Des de llavors, s'han identificat altres Troians de Mart; a saber 1999 UJ7 en el punt L 4 i 1998 VF31 del 2001 DH47 del 2001 FG24, i 2001 FR127 en el punt L 5 . Els asteroides coorbitals 1998 QH56 i 1998 SD4 no es consideren com a Troians perquè no són estables i seran allunyats per la gravitació de Mart en els pròxims 500.000 anys.

Això no obstant, a partir de 2005, el Minor Planet Center no reconeix oficialment cap asteroide troià de Mart:" a la llum d'algunes especulacions recents poc fidedignes d'un grup de discussió Yahoo d'astronomia".

L'espectre en l'infraroig per a este asteroide és típic d'un asteroide tipus A, i l'espectre visual és consistent amb una forma evolucionada de condrita anomenada angrite. Un asteroide de color roig, amb un moderat albedo. L'asteroide ha d'haver estat en esta òrbita estable del punt de Lagrange L5 de Mart durant la major part de la història del Sistema solar.


II Concurs de castells de Tarragona

El II Concurs de castells de Tarragona tingué lloc el 24 de setembre de 1933 a la plaça de braus de Tarragona, actual Tarraco Arena Plaça. Fou el segon concurs de castells de Tarragona i el tercer de la història, després del Concurs Regional de Xiquets de Valls (1902) i el I Concurs de castells de Tarragona (1932). Hi participaren 4 colles: la Colla Nova dels Xiquets de Valls —actual Colla Joves Xiquets de Valls— els Mirons del Vendrell, la Colla Nova dels Xiquets de Tarragona i la Colla Vella dels Xiquets de Tarragona. Per la seva banda, la Colla Vella dels Xiquets de Valls renuncià a participar-hi per desacord amb les bases del concurs. Finalment la victòria fou per la Colla Nova dels Xiquets de Valls.


España 2000

España 2000 és un partit polític espanyol d'ideologia ultradretana i xenòfoba, amb especial implantació en el sud de Catalunya, País Valencià, Granada i Comunitat de Madrid. S'ha manifestat en repetides ocasions en contra de la unitat de la llengua catalana.

S'autodefineix com a social, populista i democràtic. Advoca per un conservadorisme amb matisos, centrant-se en la defensa del model de família i matrimoni tradicional. Alguns dels seus punts bàsics són la lluita contra moviments independentistes, okupes o antifeixistes, la defensa de la unitat d'Espanya, l'enduriment del control de fronteres per a impedir la immigració il·legal així com l'expulsió dels immigrants il·legals que es trobin en el país, el foment de la inversió en despeses policials i militars, l'enduriment de les penes per a delictes de terrorisme, i la discriminació cap a residents estrangers a l'hora d'accedir a una feina o a ajudes socials, atorgant prioritat als ciutadans espanyols.

Els seus líder històric, l'empresari José Luis Roberto tenia com a finalitat última constituir un "Front Espanyol" de caràcter ultradretà amb suport del Front Nacional de Jean-Marie Le Pen, al costat dels partits Movimiento Social Republicano, Vertice Social Español, Partido Nacional de los Trabajadores i Democracia Nacional, però ha mostrat discrepàncies amb Alianza Nacional i La Falange. La discussió amb Alianza Nacional prové perquè España 2000 defèn "la concessió de permisos de residència a estrangeres per a exercir la prostitució". El 2014 les investigacions fetes per la Guàrdia Civil conclogueren que el partit tenia relacions amb el Frente Antisistema, igual que Alianza Nacional.

En les eleccions municipals espanyoles de 2015 va obtenir representació a l'ajuntaments de Silla, amb un regidor i diversos municipis de la Comunitat de Madrid i fou escollit com a nou President Rafael Ripoll Candela, regidor a Alcalá de Henares, consolidant-se el canvi en el partit, amb una progressiva implantació a Madrid i perdent València com a referent.


Scheme

El llenguatge de programació Scheme és un llenguatge funcional (si bé "impur", ja que, per exemple, les seves estructures de dades no són immutables) i un dialecte de Lisp. Fou desenvolupat per Guy L. Steele i Gerald Jay Sussman en la dècada dels setanta i introduït en el món acadèmic a través d'una sèrie d'articles coneguts com el "Lambda Papers" de Sussman i Steele.

La filosofia de Scheme és decididament minimalista. El se objectiu no és acumular un gran nombre de funcionalitats, sinó d'evitar les debilitats y restriccions que fan necessària la seva addició. Així, Scheme proporciona el mínim nombre possible de nocions primitives, construït la resta basant-se en aquest reduït nombre d'abstraccions. Per exemple, el mecanisme principal pel control de flux són les crides recursives finals.

Scheme fou el primer dialecte de Lisp que utilitzà àmbit estàtic o lèxic (en lloc de dinàmic) de forma exclusiva. També fou un dels primers llenguatges de programació amb continuacions explícites. Scheme ofereix també gestió automàtica de memòria (recol·lecció de brossa).

Les llistes són l'estructura de dades bàsica del llenguatge, que també ofereix "arrays" entre els seus tipus predefinits. degut a la seva especificació minimalista, no hi ha sintaxi explícita per a crear registres o estructures, o per programació orientada a objectes, però moltes implementacions ofereixen les esmentades funcionalitats

Scheme, originalment, s'anomenava "Schemer", continuant la tradició dels llenguatges Planner i
Conniver. El seu nom actual és a causa del fet que els seus autors utilitzaven el sistema operatiu ITS, que limitava la longitud dels noms de fitxers a 6 caràcters


Elx Club de Futbol

LElx Club de Futbol ("Elche Club de Fútbol", oficialment) és el principal equip de futbol de la ciutat d'Elx (Baix Vinalopó, País Valencià). Va ser fundat el 28 d'agost de 1922, a partir de la fusió de diversos clubs il·licitans. El seu primer equip disputa els seus partits com a local en l'Estadi Martínez Valero, amb capacitat per a 33.732 espectadors i el segon estadi valencià amb més aforament.

L'Elx és el segon equip valencià amb més temporades en Primera Divisió al llarg de la història, només per darrere del València CF. En total ha disputat 22 temporades en Primera Divisió (39 en Segona), ocupant el 25a lloc històric del Campionat Nacional de Lliga. En la temporada 1958/59 va aconseguir el seu primer ascens a Primera Divisió, romanent dotze temporades consecutives i aconseguint un cinqué lloc com a millor classificació en 1964. En la competició estatal de copa (actual Copa del Rei), va aconseguir el subcampionat de Copa de 1969, enfrontant-se en la final disputada al Bernabéu a l'Athletic de Bilbao.


Cuba

Cuba, oficialment la República de Cuba, és un Estat del mar Carib integrat per l'illa de Cuba —la més gran i la segona més poblada de les Antilles—, l'illa de la Juventud, i altres illes adjacents. Cuba és situada a la regió septentrional del mar Carib, a la confluència del golf de Mèxic i l'oceà Atlàntic, al sud dels Estats Units i les Bahames, a l'oest de les Illes Turks i Caicos i Haití i a l'est de Mèxic. Les illes Caiman i Jamaica són al sud.

Cuba es constitueix políticament com a Estat socialista de treballadors, des de la victòria de la Revolució Cubana, adoptant un sistema que, segons la constitució és una república democràtica, que en la pràctica funciona com a Estat socialista. La capital és l'Havana, amb més de dos milions d'habitants, i catorze ciutats passen dels cent mil habitants, entre les quals destaquen Santiago de Cuba, amb més de mig milió d'habitants, i Camagüey i Holguín, amb més de 300.000.


Porta Pintada

La Porta Pintada, de la Conquesta o de Santa Margalida, era una porta de la murada medieval de Palma situada al nord-est de la ciutat. Construïda el , tingué un gran simbolisme a partir de la Conquesta de Mallorca del rei en Jaume, perquè era el lloc per on la host catalana havia entrat a la ciutat i, per això, hi celebraven una teatralització de la presa de la ciutat en la Festa de l'Estendard, cada 31 de desembre. Per aquest simbolisme, a partir del també fou el lloc on feien l'entrada oficial a la ciutat els virreis i bisbes.


Theodore Roosevelt

Theodore Roosevelt (Nova York, Estat de Nova York, EUA 1858 - Oyster Bay, Nova York 1919) fou el 26è president dels Estats Units. Va ser nomenat president als 42 anys, el més jove dels presidents fins llavors.

Roosevelt és considerat un dels presidents més capaços i actius dels Estats Units, donada la seva intensa i frenètica vida (o com ell deia, "strenuous life"). Va ser peça clau en la construcció del canal de Panamà. Va ser el primer nord-americà a rebre el premi Nobel, concretament el Premi Nobel de la Pau (lliurat el 1906) per la seva mediació a la Guerra Russo-Japonesa), tot i el fort impuls que donà a la Marina dels Estats Units. També destaca la seva política progressista, conservacionista i multiracial.


Club Esportiu Castelló

El Club Esportiu Castelló (el nom oficial és Club Deportivo Castellón SAD des de 1991) és un club de futbol de la ciutat de Castelló de la Plana (la Plana Alta, País Valencià) fundat el 1922. Els seus seguidors són coneguts popularment com a "orelluts" i el seu principal crit per animar a l'equip és "Pam, pam, orellut". Juga com a local a l'Estadi Nou Castàlia.

El club ha disputat onze temporades en la Primera divisió, a més d'haver estat finalista de la Copa del Generalísimo en 1973. Altres dels principals mèrits són el campionat de la Copa de la Lliga de Segona divisió la temporada 1983/84 o els dos Campionats Regionals Valencians de 1928/29 i 1929/30. Més recentment va aconseguir el rècord d'imbatibilitat a la Segona divisió B en la temporada 2002/03.


Urraca Salvadórez

Urraca Salvadórez (? - 1025) fou infanta de Castella i comtessa consort de Castella (995 - 1017).

Era filla de Salvador Pérez de Castella, i per tant néta de l'infant Pere Fernández de Castella, fill al seu torn del comte de Castella Ferran González.

Vers el 994 es casà amb el seu parent Sanç I Garcia de Castella amb qui va tenir sis fills:
* l'infant Ferran Sanxes, mort jove
* la infanta Múnia I de Castella (995-1066), comtessa de Castella i casada el 1010 amb el comte Sanç III de Navarra
* la infanta Sança de Castella (1006 - 1027), casada amb el comte de Barcelona Berenguer Ramon I
* l'infant Garcia II de Castella (1010-1029), comte de Castella
* la infanta Ximena de Castella (1012-1063), casada el 1028 amb Beremund III de Lleó
* la infanta Trígida de Castella, abadessa de Sant Salvador d'Ona


Bernie Taupin

Bernie Taupin (Anwick, afores de Sleaford, 22 de maig del 1950) és un lletrista, poeta i cantant anglès, conegut per ser el lletrista habitual (amb només un parèntesi entre 1977 i 1982) de les cançons d'Elton John.

Bernie va néixer en el si d'una família catòlica. Havent tingut una infantesa en contacte amb el món rural, l'aspecte religiós i la vida senzilla del camp oposada a la de la ciutat es repeteixen en moltes cançons. De jove va ser mal estudiant, aficionat a la beguda però ben dotat per a la literatura. El 1966 va conèixer Elton i el 1969 van fer equip. S'ha casat tres vegades.


(13868) Catalonia

(13868) Catalonia és un asteroide descobert el 29 de desembre de 1999, des de l'observatori de Piera (Anoia) per l'astrònom aficionat Joan Guarro i Flo, quan va localitzar i determinar l'òrbita d'un asteroide que ell mateix ja havia descobert l'any 1990, sense poder però, aleshores determinar la seva òrbita.

Va ser anomenat provisionalment 1999 YZ8. Després de ser numerat amb el número 13868, va ser batejat amb el nom de Catalonia (el nom llatinitzat de Catalunya) per la Unió Astronòmica Internacional a proposta dels seus descobridors, Joan Guarro i el GEA (Grup d'Estudis Astronòmics).

Catalonia és un cos rocallós amb un diàmetre de 9,1 km. Triga 4,09 anys a fer la volta al Sol i la seva òrbita transcorre íntegrament dins del cinturó d'asteroides entre les òrbites dels planetes Mart i Júpiter.


Ramir III

Ramir III (961 - Astorga, 985) fou rei de Lleó (966-984).

Fill de Sanç I de Lleó i la seva esposa Teresa Ansúrez. El 979 es casà amb Sança de Saldana, filla de Gómez, comte de Saldana. D'aquest matrimoni nasqué l'infant Ordoni Ramírez, casat amb Cristina de Lleó, filla de Beremund II

Va succeir al seu pare amb tan sols cinc anys quedant llavors la regència del Regne de Lleó sota les mans de la seva tia, la monja Elvira de Lleó, i la seva pròpia mare, que a la mort del seu espòs també es retirà en un monestir. Gràcies a aquest fet Ramir III sempre comptà amb el suport del clergat lleonès.

Com a rei va ratificar el tractat de pau amb el califa de Còrdova al-Hàkam II i es va enfrontar contra les tropes normandes que havien invadit les costes gallegues. El 976 amb l'arribada al poder del califa Hixem II va concluïr el període de pau amb els musulmans, i les tropes musulmanes amb el visir Almansor al seu capdavant es van dedicar a debastar el nord de la península.

Va intentar instaurar una monarquia absolutista, cosa que va accentuar la tendència separatista del Regne de Castella i Galícia respecte al Regne de Lleó. Així mateix, unit a les constants derrotes davant els musulmans, va provocar que els nobles es revoltessin contra el rei, proclamant el seu cosí Beremund II de Lleó, fill bastard d'Ordoni III de Lleó.


Ankhmakis

Ankhmakis (en antic egipci ꜥnḫ-wn-nfr, "Que Osiris visqui per sempre"), anomenat també Ankhwennefer i Kaonnofris, va ser el faraó que va succeir a Hugronafor al govern de l'Alt Egipte, en rebel·lió contra els Ptolemeus, abans del 197 aC, durant el regnat de Ptolemeu V Epífanes. El seu govern va durar aproximadament del 199 aC al 185 aC.

Va mantenir Licòpolis, des d'on governava, però el 197 aC va ser derrotat i es va retirar al sud cap a Tebes. Allí va ser finalment derrotat i capturat pel general Conanos el 186 aC amb el que la revolta va arribar al seu final. Se sap molt poc del seu regnat, ja que els registres sobre ell van ser esborrats.


Terra del Foc, Antàrtida i Illes de l'Atlàntic Sud és el nom oficial de la província més meridional de l'Argentina. Segons les reivindicacions argentines, no reconegudes per la comunitat internacional, comprèn també el tros de l'Antàrtida que queda al sud del país, i les illes Malvines. La sobirania argentina sobre aquests dos territoris, però, no és acceptada internacionalment.

Fou "Territori Nacional" fins al 1991, any en què fou reconvertida en província. Limita a l'oest amb la Regió de Magallanes i de l'Antàrtica Xilena, a Xile, i s'encavalca amb el Territori Antàrtic Britànic i, en part, amb el Territori Xilè Antàrtic, tot i que les reclamacions sobre l'Antàrtida no són reconegudes internacionalment, doncs el continent antàrtic, a conseqüència de la signatura del Tractat Antàrtic, ha sigut declarat de sobirania universal i no sotmès a la sobirania de cap estat o país del món.


Molenbeek-Saint-Jean

Molenbeek-Saint-Jean (en neerlandès "Sint-Jans-Molenbeek") és una de les 19 municipis de la Regió de Brussel·les-Capital.
L'1 de gener de 2006, tenia 79877 habitants. La seva superfície és de 5,89 km². El municipi és densament poblat: té uns 13000 hab/km², el doble de la mitjana brussel·lesa.

Molenbeek-Saint-Jean limita amb els municipis de Brussel·les, Anderlecht, Dilbeek, Berchem-Sainte-Agathe, Koekelberg i Jette.


Vol 714 a Sidney

Vol 714 a Sidney (en francès: "Vol 714 pour Sidney") és el vint-i-dosè àlbum de Les aventures de Tintín, del dibuixant belga Hergé. El títol es refereix a un vol que en Tintín i els seus amics no poden agafar perquè es veuen implicats en una trama per segrestar un excèntric milionari d'un avió privat en una illa d'Indonèsia. L'àlbum tracta una temàtica poc habitual a "Les aventures de Tintín": la ciència-ficció i els fets paranormals. El misteri central queda, a més, sense resoldre.


Curly

Ashishishe (Montana, 1856-1923) conegut com a Curly (o Curley), era un explorador crow de l'Exèrcit dels Estats Units durant les Guerres Sioux, més conegut per haver estat un dels pocs supervivents estatunidencs en la Batalla de Little Bighorn. No va lluitar a la batalla, però observava des de la distància, i va ser el primer a reportar la derrota del 7è Regiment de Cavalleria. Després va sorgir la llegenda que havia estat participant actiu i que va aconseguir escapar, donant lloc a versions contradictòries de la participació de Curly en el registre històric.


Liverpool Football Club

El Liverpool Football Club és un club de futbol professional amb seu a Liverpool, Anglaterra, que disputa la Premier League, màxima competició futbolística en aquest país.

És el club anglès amb major nombre de títols internacionals, amb un Campionat del Món de clubs, sis Copes d'Europa, tres Copes de la UEFA i quatre Supercopes d'Europa. A nivell nacional, ha guanyat dinou títols de lliga, set FA Cups, vuit Copes de la Lliga —sent l'equip que més ha guanyat aquesta competició— i quinze Community Shields, sumant més de seixanta títols oficials.

Va ser fundat el 15 de març de 1892 i a l'any següent es va unir a la Football League. Si bé va guanyar el seu primer títol de lliga el 1901, va ser durant els anys 1970 i 1980 on el club, sota la conducció tècnica primer de Bill Shankly i després de Bob Paisley va obtenir set títols internacionals i onze campionats de lliga. Va ser membre fundador de la Premier League el 1992 i del grup G-14. En els anys posteriors va anar decaient el seu nivell, tant a nivell nacional com en les competicions europees. Això va causar una inestabilitat notòria general i el 2010 va sofrir una crisi econòmica, per la qual cosa va haver de ser venut.

És el novè club amb major quantitat d'ingressos al 2014, amb un lucre anual de €306 milions. Va ser qualificat per la revista "Forbes" com el vuitè club de futbol més valuós del món el 2015, amb una suma total de $982 milions. Les seves principals rivalitats són amb l'Everton FC, amb qui disputa el derbi de Merseyside, i amb el Manchester United FC, amb qui disputa el derbi del Nord-oest d'Anglaterra.

Els seus afeccionats van estar involucrats en dues tragèdies. La primera va ser la Tragèdia de Heysel el 1985, quan 39 persones —la majoria aficionats de la Juventus— van morir per culpa dels incidents causats pels "hooligans" anglesos a l'Estadi Heysel. I la segona va ser la Tragèdia de Hillsborough el 1989 a Sheffield, quan 96 persones van morir com a resultat d'una mala organització en els accessos a les tribunes de l'estadi de Hillsborough. Històricament ha utilitzat un uniforme totalment de color vermell. El seu himne és «You'll Never Walk Alone».


Apache Tomcat

Apache Tomcat (abans sota el projecte Apache Jakarta) és un contenidor de servlets desenvolupat a l'Apache Software Foundation. Tomcat implementa les especificacions de servlet i de JavaServer Pages (JSP) de Sun Microsystems, proporcionant un entorn per al codi Java a executar en cooperació amb un servidor web. Aquest afegeix eines per a la configuració i el manteniment, però també pot ser configurat editant els fitxers de configuració que normalment són en format XML. Tomcat inclou el seu propi servidor HTTP, per això també se'l considera un servidor web independent.


Síndrome d'Asperger

La síndrome d'Asperger (SA), coneguda també com a Asperger, és un trastorn generalitzat del desenvolupament (TGD) caracteritzat, igual que altres formes d'autisme, per importants dificultats en la interacció social i la comunicació no verbal, juntament amb els interessos limitats i conductes repetitives.

És el trastorn més lleu de l'espectre autista (TEA) i es diferencia dels altres trastorns d'aquest espectre en el fet que no hi ha retard en l'aparició del llenguatge o dèficit intel·lectual. Tot i que no s'utilitzen per al diagnòstic, són freqüents una manca de destresa física i un ús atípic del llenguatge. Els signes generalment comencen abans dels dos anys i en general duren per a tota la vida.

Aquesta síndrome va ser anomenada pels treballs del pediatre austríac Hans Asperger el 1944, on va descriure els nens als quals mancava la comunicació no verbal, tenien l'empatia limitada i eren físicament maldestres. Aquests treballs no van ser revelats fins al 1981 per la psiquiatra britànica Lorna Wing, que va crear la concepció moderna de la síndrome d'Asperger. Se’n va fer un diagnòstic normalitzat a principis de 1990. En 1991 se’n va iniciar un període de divulgació quan la psicòloga alemanya Uta Frith va traduir a l'anglès els treballs d'Asperger. Posteriorment, aquests treballs van tenir una àmplia cobertura mediàtica.

La causa o les causes exactes de la síndrome d'Asperger són desconegudes. Com els altres trastorns de l'espectre autista, se suggereixen components genètics, però no s'han determinat de manera concloent. Es creu que els factors ambientals també hi juguen un paper. Les investigacions neurològiques han revelat característiques en el funcionament del cervell que originen dèficits selectius d'empatia.

El diagnòstic de la síndrome d'Asperger es va retirar el 2013 de la cinquena edició del Manual Diagnòstic i Estadístic dels Trastorns Mentals (DSM-5), i actualment les persones amb aquests símptomes s'inclouen dins del trastorn de l'espectre autista (TEA), juntament amb l'autisme i el trastorn generalitzat del desenvolupament no especificat (PDD-NOS, "pervasive developmental disorder not otherwise specified"). Es manté dins de la desena edició de la Classificació Internacional de Malalties (CIM-10, capítol V; F84) des del 2015.

No hi ha un tractament únic; quan s'ha establert el diagnòstic es pot proposar un enfocament multidisciplinari. L'eficàcia de certes intervencions és difícil d'estimar perquè les dades són escasses. Les teràpies conductuals se centren a millorar les deficiències específiques: habilitats pobres de comunicació, rutines obsessives i repetitives, i manca de destresa física. Les intervencions poden incloure l'entrenament en habilitats socials, teràpies cognitivoconductuals (tcc), fisioteràpia, logopèdia, formació dels pares, i els medicaments per als problemes associats, com ara l'estat d'ànim o ansietat. La majoria dels nens milloren quan es converteixen en adults, però les dificultats socials i de comunicació persisteixen. A més, les persones amb Asperger són vulnerables a molts dels trastorns de l'estat d'ànim, especialment l'ansietat i la depressió.

En 2015, prop de 37,2 milions de persones a tot el món tenien aquesta síndrome.

Es mantenen moltes preguntes i controvèrsies sobre els aspectes de la síndrome. Alguns investigadors, com Simon Baron-Cohen, i les persones amb Asperger han qüestionat si la síndrome s'ha de considerar com una diferència en comptes d'una discapacitat que s'ha de tractar o curar. Les limitacions paralitzants, especialment en societat, estan associades amb una singularitat que de vegades és excepcional.

L'any 2006 es va declarar l'Any Internacional de la Síndrome d'Asperger, per complir en aquest any el centenari del naixement de Hans Asperger i el 25è aniversari del moment en què la psiquiatra Lorna Wing va donar a conèixer internacionalment el trastorn. A partir de l'any 2007, el dia 18 de febrer se celebra el Dia Internacional Asperger, en record del naixement de Hans Asperger.

La fascinació per aquesta síndrome es tradueix en nombroses representacions de la cultura popular.


Papa

El papa (del llatí: "papa" i del grec: "πάππας" "pappas", una fórmula infantil per anomenar el «pare») és el bisbe de Roma i el cap de l'Església Catòlica. En l'Església Catòlica, el papa és considerat el successor de Sant Pere. Actualment el Papa és l'argentí Jorge Mario Bergoglio, que regna sota el nom de Francesc. A més del títol de bisbe de Roma, el Papa també ostenta els següents títols: Pontífex de l'Església Universal, Servent dels Servents de Déu, Patriarca d'Occident, Arquebisbe de la diòcesi romana, Primat d'Itàlia, Vicari de Crist, Sobirà de la Ciutat Estat del Vaticà, successor del Primat dels Apòstols. Extraoficialment també és Pontífex Màxim i Pare dels Prínceps i Reis.

El càrrec del papa és conegut com el "Papat". La seva jurisdicció eclesiàstica és sovint anomenada la "Santa Seu" (en llatí "Sancta Sedes"), o la "Seu apostòlica", basant-se en la tradició que els apòstols Pere i Pau van ser martiritzats a Roma. El Papa és també el cap d'estat de la Ciutat del Vaticà, sobirà d'una ciutat estat situada a Roma. El govern del Papa s'anomena Pontificat, derivat del llatí "Pontifex Maximus", el màxim càrrec religiós en l'antiga Roma.

El papat és una de les institucions més antigues del món i ha jugat un paper preeminent a la història. Antigament els papes ajudaren a la propagació del cristianisme i a la resolució de diverses disputes doctrinals. Durant l'edat mitjana van tenir un paper d'importància secular a l'Europa occidental, sovint actuant com a àrbitres entre els diferents monarques cristians. Actualment, a més de l'expansió de la fe cristiana i de la seva doctrina, els papes estan dedicats a l'ecumenisme i el diàleg interreligiós, la caritat i la defensa dels drets humans.

Gradualment els papes s'han vist forçats a cedir la seva autoritat terrenal, i l'autoritat papal actualment queda exclusivament restringida a matèries de religió. Durant els segles, les afirmacions papals sobre l'autoritat espiritual han estat expressades cada cop més fermament, culminant el 1870 en la proclama del dogma de la infal·libilitat papal per aquelles rares ocasions en què el papa parla "ex cathedra" (literalment "des de la cadira de Sant Pere") per fer pública una definició formal sobre fe o moral. L'única ocasió en què s'ha emprat explícitament aquest dogma va ser per la definició del dogma de l'Assumpció de Maria el 1950.


Porta dels Països Catalans

La Porta dels Països Catalans, obra de l'escultor Emili Armengol, marca l'inici dels Països Catalans en el terme comunal de Salses (Catalunya del Nord).

Està situada molt a la vora de l'autopista "La catalana", però no pròpiament al lloc que correspondria, sinó quasi 4 quilòmetres terres catalanes endins.

Després de més de 20 anys d'haver-se'n iniciat el projecte, la Porta dels Països Catalans (iniciativa militant i ciutadana; no gaire ajudada o oficialment frenada –o prohibida– segons els anys i les persones), que es pot veure passant per l'autopista, es va inaugurar el diumenge 28 de setembre del 2003, al nord de Salses. La seua concepció i execució va ser obra de la Unió per una Regió Catalana, impulsada per Armand Samsó.

La visió aèria del monument recorda una falç, al·ludint clarament al cant dels Segadors.

El característic portal de la masia catalana, representat per una gran arcada d'acer Corten, és la idea general d'aquest volum. És travessat per quatre talls verticals disposats com l'aire entre els dits d'una mà, al·legoria de les quatre barres de la senyera catalana. Aquestes incisions, o portes, realitzades en acer inoxidable, estan orientades de tal manera que permeten el pas de qualsevol direcció de la Rosa dels Vents «per a simbolitzar la nostra actitud respectuosa i d'acolliment a persones i cultures de tot arreu».


Rosselló

El Rosselló és una comarca històrica catalana administrativament a l'extrem sud-oriental de l'estat francès. Perpinyà, la ciutat més important i capital, també és la ciutat més important de la Catalunya del Nord. Confronta amb les comarques catalanes de l'Alt Empordà, el Vallespir i el Conflent, i al nord amb Occitània.

És també el nom que ha estat triat per les autoritats franceses per a definir el conjunt de la Catalunya del Nord al si de la Regió francesa de Llenguadoc-Rosselló ("Languedoc-Roussillon"), fins al 2015. Del 2016 ençà la regió ha estat ampliada amb altres departaments francesos i denominat, contra el parer de la majoria de nord-catalans, simplement "Occitània". Moltes comunes nord-catalanes reivindiquen la presència del terme "català" en el nom de la nova regió i per això han posat en els cartells oficials d'entrada als pobles l'afegitó de "País català".

En realitat, el Rosselló és només una de les cinc comarques (l'Alta Cerdanya, el Capcir, el Conflent, el Rosselló i el Vallespir) que formen la Catalunya Nord, també anomenada Catalunya del Nord, o –en francès– "Catalogne (du) Nord" o a vegades "Catalogne française", i que representa la quasi totalitat del Departament dels Pirineus Orientals ("Pyrénées-Orientales").

El Rosselló té una extensió de 1.498 km². El 1990 el Rosselló tenia una població de 303.850 habitants, amb una densitat de 202,8 persones per km².

El Rosselló, amb les altres comarques de la Catalunya Nord, va ser separada de la resta de Catalunya el , com a resultat de la derrota catalana a la guerra dels Segadors. Amb el tractat dels Pirineus, Espanya es va veure obligada a cedir-la a França, fet que va significar l'esquarterament del Principat de Catalunya.

La dita diu: "Al Rosselló a cada mata, un traïdor".


Franklin Delano Roosevelt

Franklin Delano Roosevelt (Hyde Park, Nova York, 30 de gener de 1882 - Warm Springs, Geòrgia, 12 d'abril de 1945) fou el 32è president dels Estats Units.

Membre del partit demòcrata, fou senador de l'Estat de Nova York (1901-1913) i secretari adjunt de la marina (1913-1920). Un atac de poliomielitis (1921) el deixà paralític de mig cos. Governador de l'estat de Nova York (1929-1932), enfrontà la depressió de 1929 amb mesures econòmiques intervencionistes. Elegit president dels Estats Units (1932), fou reelegit ininterrompudament fins a la seva mort.

Roosevelt guanyà les eleccions presidencials en quatre ocasions consecutives, causant un realineament polític anomenat el Sistema del Cinquè Partit. El seu ús agressiu del govern federal donà una nova empenta al Partit Demòcrata, que va crear una Coalició del "New Deal" que dominà la política estatunidenca fins a la fi de la dècada de 1960. Juntament amb la seva esposa Eleanor Roosevelt és un referent pel liberalisme americà. Els Conservadors van lluitar-hi vehementment en contra, però Roosevelt aguantà fins que intentà controlar el Tribunal Suprem el 1937. Després, la nova coalició conservadora aconseguí acabar amb l'expansió del "New Deal" i durant la guerra es cancel·laren programes d'ajut com el WPA o el Civilian Conservation Corps, argumentant que l'atur havia desaparegut.

Després de 1938, Roosevelt promogué el rearmament i allunyà el país de l'aïllacionisme, mentre que el món es llançava cap a la Segona Guerra Mundial. Donà un suport actiu a Winston Churchill i a l'esforç militar britànic abans que l'atac a Pearl Harbor fes entrar els americans a la guerra. Durant la guerra, Roosevelt treballà braç a braç amb Harry Hopkins, aportà un lideratge decisiu contra l'Alemanya nazi i convertí els Estats Units en el principal proveïdor d'armament i financer dels Aliats fins a la derrota d'Alemanya, Itàlia i Japó. Roosevelt liderà el país fins a esdevenir l'Arsenal de la Democràcia, fent que 16 milions d'americans ingressessin a les Forces Armades.

Al front intern, el seu mandat va veure una gran expansió de la indústria, l'assoliment de l'atur zero, la restauració de la prosperitat i l'obertura de noves oportunitats pels negres i les dones. Durant els seus mandats arribaren nous impostos que gravaren totes les classes, els controls de preus i el racionament, així com l'internament en camps de 120.000 japonesos als Estats Units, així com de milers d'americans d'origen italià i alemany. A mesura que els aliats aconseguien la victòria, Roosevelt jugà un paper crític en la creació del món de postguerra, particularment durant la Conferència de Ialta i la creació de les Nacions Unides.

L'administració de Roosevelt redefiní el liberalisme americà i realineà el Partit Demòcrata basat en la seva coalició del New Dew, i així va esdevenir una referència de grangers; minories racials, ètniques i religioses; intel·lectuals; els estats del Sud, la maquinària de les grans ciutats, i el rescat dels pobres i els treballadors.

Diferents estudiosos el consideren un dels sis presidents més importants dels Estats Units (juntament amb Lincoln i Washington).


Richard Matthew Stallman

Richard Matthew Stallman, també conegut per les seves inicials RMS, (Manhattan, Nova York, 16 de març de 1953), és un conegut activista del programari lliure. Les seves obres més importants com a programador inclouen l'editor de text Emacs, el compilador GCC i el depurador GDB, sota el Projecte GNU. Però la seva influència és major en un marc moral, polític i legal pel moviment del programari lliure, com una alternativa al desenvolupament i distribució del programari privatiu. També és l'inventor del concepte Copyleft (tot i que no és ell qui li va posar nom), un mètode per llicenciar el programari perquè sigui sempre de lliure ús i modificació.


Spider-Man

Spider-Man, o l'home aranya, és un personatge fictici de còmic, creat per Stan Lee i Steve Ditko, sempre s'ha publicat a l'editorial Marvel Comics, la qual té els drets exclusius del personatge. També se n'han fet diverses adaptacions a la televisió, al cinema i als videojocs.

Dins de la trajectòria del personatge, cal destacar l'etapa de Stan Lee i Steve Ditko (1962-1966), la del mateix Stan Lee i John Romita Sr. (1966-1973), sens dubte la de Roger Stern i John Romita Jr. (1982-1984) i, recentment, la de Joseph Michael Straczynski i John Romita Jr. (2001-2004) i la de Dan Slott, el guionista que ha escrit més números del personatge amb diferents dibuixants (2008-2018).


Unió Europea

La Unió Europea (UE) és una unió econòmica i política de 27 estats situats en la seva major part a Europa. Es va establir en el Tractat de Maastricht el 7 de febrer de 1992, sobre els fonaments de la preexistent Comunitat Econòmica Europea. L'últim tractat que va modificar la base constitucional de la Unió Europea va ser el Tractat de Lisboa, el 2009. Amb uns 450 milions d'habitants, la Unió Europea genera aproximadament el 30% del producte interior mundial nominal.

La Unió Europea ha desenvolupat un mercat únic mitjançant un sistema de lleis estandarditzades vigents en tots els estats membres i que garanteixen les quatre llibertats de la Unió: la llibertat de moviment de les persones, dels béns, dels serveis i del capital. La Unió Europea també té una política comercial única, polítiques agrícoles i pesqueres comunes, i una política de desenvolupament regional. Divuit dels estats membres han adoptat una moneda comuna, l'euro. La Unió Europea ha desenvolupat un paper important en la política exterior, en representar els seus membres en organitzacions internacionals entre les quals l'Organització Mundial del Comerç i les Nacions Unides, així com en les cimeres del G8. Vint-i-un dels estats membres també són membres de l'OTAN. La Unió Europea també s'ha organitzat en temes de justícia i afers interiors i ha abolit les verificacions de passaport i immigració entre els estats membres de l'Acord de Schengen, el qual també inclou altres estats no membres.

La Unió Europea opera institucionalment amb un sistema híbrid d'intergovernalisme i supranacionalisme. En molts casos, les seves decisions depenen del consens de tots els estats membres. Tanmateix, també hi ha cossos supranacionals amb la facultat de prendre decisions sense la necessitat de la unanimitat de tots els governs nacionals que la integren. Algunes institucions importants són la Comissió Europea, el Parlament Europeu, el Consell de la Unió Europea, el Consell Europeu, la Cort de Justícia Europea i el Banc Central Europeu. Els ciutadans de la Unió Europea elegeixen els membres del Parlament cada cinc anys.

La Unió Europea té els seus orígens en la declaració Schumann i la creació de la Comunitat Europea del Carbó i de l'Acer formada per sis estats el 1951, i en el Tractat de Roma de 1957. Des d'aleshores, la unió ha crescut amb l'admissió de nous estats membres i la creació de diverses institucions supranacionals. El 23 de juny de 2016, el Regne Unit va votar a favor d'abandonar la UE.

L'any 2012 va guanyar el Premi Nobel de la Pau per l'avanç de la pau i la reconciliació a Europa, així com l'establiment de la democràcia i els drets humans. El juny de 2017 fou guardonada amb el Premi Princesa d'Astúries de la Concòrdia.


Vulcà

En la mitologia romana, Vulcà era el déu del foc i la forja. Equivalia a l'Hefest grec, de qui emprà la iconografia. Se li atribuí la paternitat de Cècul, Cacus, Caca i del rei Servi Tul·li.


(2) Pal·les

(2) Pal·les (del grec Παλλάς) és el segon asteroide més gran i el segon a ser descobert (el primer fou (1) Ceres) que posteriorment va ser com reassignat com Ceres, planeta nan.

Va ser trobat per Heinrich Wilhelm Olbers el 28 de març de 1802, mentre realitzava observacions per a localitzar i determinar l'òrbita de Ceres, usant les prediccions del gran matemàtic Carl Friedrich Gauss. Olbers el va batejar en honor a Pal·les Atenea, deessa grega de la saviesa. La seva òrbita està situada en la part central del cinturó d'asteroides però resulta molt inclinada i excèntrica per a un asteroide gran. La seva composició és única però prou semblant a la dels asteroides de tipus C.


Marià Fortuny i de Madrazo

Marià Fortuny i de Madrazo (o Mariano Fortuny y Madrazo) (Granada, 11 de maig de 1871 – Venècia, 3 de maig de 1949) fou un pintor, escenògraf i dissenyador tèxtil i industrial. La seva ascendència era catalana per la branca paterna, com a fill del també pintor reusenc Marià Fortuny i Marsal, i castellana per la banda materna, com a fill de Cecília de Madrazo, i per tant nét del pintor Federico de Madrazo. La seva formació fou bàsicament francesa, a París, i el seu arrelament més rellevant a la ciutat de Venècia. Fou conegut com el «Petit Leonardo», en referència a la seva capacitat d'inventiva i a la seva personalitat polifacètica.


Francesc Xavier Gambús i Ballvé

Francesc Xavier Gambús i Ballvé (Reus, 22 d'agost de 1883 - Aush, Gascunya, 1970) més conegut com a Xavier Gambús va ser un escriptor i polític català.

Formà part del Grup Modernista de Reus, una colla de joves lletraferits que es reunien a l'entorn de la llibreria "La Regional" que portava Josep Aladern. Va ser un dels fundadors de la Lliga Catalanista de Reus, i periodista del seu "Butlletí" i del diari catalanista "Lo Somatent", del que en va arribar a ser director Va col·laborar també a altres diaris reusencs ("Foment") i a diverses revistes locals, com ara la "Revista del Centre de Lectura", "Reus Tranquil", "Lo Ventall", "La Palma", i en algunes de Barcelona. Va fundar a Reus el 1905 "Pàtria Nova: periòdic nacionalista", de tendència republicana. El 1906 es va traslladar a Barcelona i va treballar a la redacció d"El Poble Català", fins al 1913, en què se'n va separar perquè defensava idees d'esquerres i nacionalistes. Des de Barcelona col·laborà en la revista reusenca "Foc Nou", que van treure alguns companys seus del Grup Modernista. El 1912-1913 va dirigir "El gall: setmanari nacionalista". Es va acostar al radicalisme, primer fundant un periòdic lerrouxista en català, "L'Avençada", i, amb l'ingrés al Partit Radical el 1914 va entrar a la redacció de "El Progreso", periòdic lerrouxista. El 1919 va ser elegit regidor de l'Ajuntament de Barcelona pel Partit Radical, càrrec que va exercir fins al 1922. Durant la Segona República ingressà a Izquierda Republicana.

Va obtenir el premi literari dels Jocs Florals de Reus, i un altre premi als Jocs Florals d'Olot el 1910 (amb la novel·la "Ànimes primitives"). La seva dedicació a la literatura va ser ocasional, i la seva tasca com a escriptor és majoritàriament periodística. Va conrear la poesia en la seva primera joventut, que segons l'historiador de la cultura reusenca Joaquim Santasusagna, eren versos imperfectes "sense color no vibració", però afegeix que alguns poemes seus dedicats a Provença en un número extraordinari de la "Revista del Centre de Lectura" de l'any 1904 són correctes, "ben tallats i expressius".

Va marxar a l'exili el 1939 i va morir a Aush (Gascunya, França) el 1970. Té un carrer dedicat a la seva ciutat natal

Els seus descendents van ser impressors a Reus fins que als anys noranta del la impremta, que tenien a Reus a la Plaça de la Farinera, va tancar després d'un greu accident del darrer dels Gambús.


Valencià

Valencià és la denominació històrica, tradicional i estatutària-oficial que rep al País Valencià, i encara que no és oficial també s'anomena així en la comarca del Carxe de la Regió de Múrcia, la llengua romànica que s'anomena oficialment "català" a Catalunya, les Illes Balears, la Franja de Ponent, la Catalunya Nord, Andorra i l'Alguer. Constitueix, per altra banda, una de les principals variants dialectals de l'idioma (formant part del bloc occidental, igual que la variant nord-occidental i el de transició), juntament amb el català central i el català balear.

El País Valencià compta amb l'Acadèmia Valenciana de la Llengua (AVL) com a ens oficial encarregat d'elaborar la normativa lingüística de la llengua des de la mateixa modalitat valenciana, mentre que a la resta de l'àmbit de la llengua l'organisme encarregat d'aquesta tasca és l'Institut d'Estudis Catalans (IEC). Aquest ens va ser creat per la Generalitat Valenciana el 1998 amb el consens majoritari de les Corts Valencianes.

El valencià va ser portat al País Valencià després de la conquesta de Jaume I dels territoris que constituïren el Regne de València a la primera meitat del . Més tard, els autors valencians van obtindre reconeixement en el valencià literari i van exercir un paper dirigent durant la seua edat d'or.

Des del punt de vista dialectològic, el valencià és la segona varietat de l'idioma amb més parlants després del català oriental central, amb 2,5 milions de parlants l'any 2015, dels quals 1,2 milions la tenen com a llengua habitual. Tècnicament, però, no pot considerar-se un dialecte només enquadrat en el marc politicoadministratiu del País Valencià. El fet que els dialectes de la llengua catalana formen un continu fa que molts dels trets valencians arriben més enllà de les terres de l'Ebre catalanes i aragoneses (catalanòfones), fins al Baix Camp i el Baix Cinca, igual que alguns trets típics del català nord-occidental comencen a aparèixer a la Plana Alta i van apareixent-ne més progressivament a mesura que s'avança cap al nord.

Segons un estudi realitzat per la Generalitat Valenciana en 2014, el 52,4% dels valencians considera que el valencià és una llengua diferent del català. No obstant això, en el mateix estudi es recull que el 58,4% dels valencians amb estudis superiors afirmen que és la mateixa llengua.


4 de març

El 4 de març és el seixanta-tresè dia de l'any del calendari gregorià i el seixanta-quatrè en els anys de traspàs. Queden 302 dies per finalitzar l'any.


4 d'abril

El 4 d'abril és el noranta-quatrè dia de l'any del calendari gregorià i el noranta-cinquè en els anys de traspàs. Queden 271 dies per a finalitzar l'any.


Línia Maginot

La línia Maginot, anomenada així en honor del Ministre de Guerra francès André Maginot, és una línia de fortificacions construïda per França al llarg de les seves fronteres amb Bèlgica, Luxemburg, Alemanya, Suïssa i Itàlia, entre 1928 i 1940.

Com a resposta a l'experiència francesa en la Primera Guerra Mundial, la línia Maginot es va construir abans de l'inici de la Segona Guerra Mundial, després que la Conferència Locarno donés lloc a un «esperit de Locarno» fantàstic i optimista. Els experts militars francesos van exaltar a la línia com una obra de "«genialisme»" que dissuadiria l'agressió alemanya, ja que retardaria una força invasora el temps suficient perquè les tropes franceses es poguessin mobilitzar i contraatacar a través de Bèlgica.

De vegades, el terme "«Línia Maginot»" es refereix a tot el sistema, però més sovint s'utilitza per a les defenses contra Alemanya (és a dir, les del teatre d'operacions nord-est), mentre que les defenses contra Itàlia a vegades es coneixen com la "«Línia alpina»" (al teatre d'operacions sud-est). A aquests dos grups s'afegeixen les fortificacions de Còrsega (Organització defensiva de Còrsega), Tunísia (Línia Mareth), i Île-de-France (Línia Chauvineau).

La línia Maginot era impermeable a la majoria de les formes d'atac, inclosos els bombardeigs aeris i el foc del tanc, i tenia ferrocarrils subterranis com a suport; també oferia unes bones condicions de vida a les tropes guarnides, amb aire condicionat i menjadors per a la seva comoditat. Al llarg de la frontera franc-alemanya, la línia consistia en un obstacle de filferro d'arç pràcticament continu, defensat per un tir creuat de metralladores i la cobertura del foc de l'artilleria, tot protegit per fortificacions amb capes gruixudes de formigó armat i blindatge.

La missió d'aquestes fortificacions era originalment protegir el territori francès d'un atac sobtat, deixant temps perquè l'exèrcit completés la seva mobilització. No obstant això, va resultar estratègicament ineficaç durant la Batalla de França; encara que es va utilitzar durant els combats de maig i juny de 1940, aquestes fortificacions no van impedir la derrota francesa, fins al punt que l'expressió "«Línia Maginot»" es va convertir en sinònim d'una defensa que es considera inviolable però que es revela ineficaç. En lloc d'atacar directament, els alemanys van envair els Països Baixos i Bèlgica, traspassant la línia pel nord. Els oficials francesos i britànics ja havien previst això en el pla Dyle; quan Alemanya va envair els Països Baixos i Bèlgica, van dur a terme plans per formar un front agressiu per tallar l'avanç alemany en Bèlgica i connectar-lo amb la línia Maginot. No obstant això, la línia francesa era feble a prop del bosc de les Ardenes, regió amb un terreny accidentat que es va considerar improbable que els alemanys el poguessin travessar. L'exèrcit alemany va aprofitar aquest punt feble per dividir el front defensiu franc-britànic. Les forces aliades al nord es van veure obligades a evacuar a Dunkerque, deixant les forces al sud incapaces de muntar una resistència efectiva a la invasió alemanya de França.

Reutilitzada parcialment durant l'ocupació alemanya, especialment durant la lluita de 1944-1945, es van rehabilitar diverses fortificacions després de la guerra en el context de l'inici de la guerra freda. Actualment, la part principal de la línia ha quedat abandonada, però alguns elements han sigut conservats per les associacions.


Estació de Tòquio

L'Estació de Tòquio (東京駅; "Tōkyō-eki") és una estació ferroviària localitzada al districte comercial Marunouchi a Tòquio (Japó). L"'Estació de Tòquio" és la terminal de la majoria de les línies del tren bala que cobreixen el territori japonès, i és connexió per a les línies locals i regionals, a més a més de punt de transbord per a la línia Marunouchi del Metro de Tòquio i la línia del tren urbà Yamanote.


Deutsche Bank Park

El Deutsche Bank Park (antigament Waldstadion) és un estadi de futbol situat al barri de Frankfurt-Niederrad, a l'oest de Frankfurt, a l'estat federat de Hessen, Alemanya. Els seus clubs titulars són el Eintracht Frankfurt i el Frankfurt Galaxy.
L'estadi fou una de les subseus de la Copa Mundial de Futbol de 2006 celebrada a Alemanya. Per a aquest esdeveniment, l'estadi va dur temporalment el nom d'Estadi de la Copa Mundial de la FIFA de Frankfurt, per raons estipulades en el reglament de la FIFA.


Ernani

Ernani és una òpera en quatre actes de Giuseppe Verdi sobre un llibret italià de Francesco Maria Piave, basada en la peça teatral "Hernani" (París, 1830) de Victor Hugo. Es va estrenar el 9 de març de 1844 al teatre La Fenice de Venècia.
"Ernani" és una mostra del primer Verdi, plena de melodies fàcils, apassionades i heroiques. És la primera col·laboració amb el llibretista Piave, i suposa el primer gran paper de tenor de Verdi. És l'òpera de la primera part de la seva carrera que va mantenir un èxit durador durant el i que ha conservat el seu prestigi fins al moment actual.

Després d'un "Nabucco" molt patriòtic i de "Lombardi", Verdi glorifica aquí la llibertat individual i es va convertir amb aquesta obra en un successor innegable de Bellini i Donizetti, cosa que en l'època era d'una gran dificultat. "Ernani" és un pas important en la carrera de Verdi: on comença a centrar-se més que mai en el costat psicològic dels seus personatges. Totes les seves òperes posteriors a "Ernani" seguiran el mateix camí en la recerca permanent de la veritat.

"Ernani" va passar per un bon nombre de vicissituds. Abans de ser estrenada, es va haver d'arranjar l'escena dels conspiradors per raons polítiques. Va ser la primera òpera que va estendre la seva fama més enllà de les fronteres de la seva pàtria. Diverses àries i altres peces es van fer molt populars. Victor Hugo va oposar-se a la representació de l'òpera a París. Per això, "Ernani" es va haver d'interpretar amb el títol "Il Proscritto" ("El proscrit") i els personatges van convertir-se en italians. Tot i això, la seva estrena a Venècia va aconseguir un èxit tan extraordinari que la va fer present als escenaris durant vuitanta anys. Després d'un lapse de temps en què semblava que havia caigut en l'oblit, actualment torna a representar-se arreu del món.

La trama explica la història d'Elvira i Ernani. Elvira és la bella promesa d'Ernani, un noble desterrat. El seu amor es convertirà en drama quan Don Ruiz Gomez de Silva, un poderós noble, s'enfronti al jove i reclami la seva vida. Ella, en saber d'aquest fet, demanarà compassió i el seu estimat acabarà per renegar del seu destí.


Pere II de Bretanya

Pere II de Bretanya dit el Simple o Pere de Guingamp (7 de juliol de 1418-Nantes, 22 de setembre de 1457) fou duc de Bretanya de 1450 a 1457, fill de Joan V l'Anglòfil, duc de Bretanya, i de Joana de França. Fou també comte de Guingamp (1421-1457), comte de Montfort, i altres títols.

Va rebre el comtat de Guingamp el 1421 i quan tenia poc més de 20 anys va combatre contra els anglesos a Normandia el 1449 i el 1450 amb el seu germà el duc Francesc I de Bretanya, i el seu oncle El conestable de Richemont prenen diverses ciutats, entre les quals Coutances, Saint-Lô i Fougères. Va esdevenir duc, a la mort de Francesc I. Aquest no tenia fills, i seguint les disposicions del primer Tractat de Guérande (1365) que excloïa a les filles, va designar per succeir-lo al seu germà Pere amb preferència a les seves pròpies filles, Margarida de Bretanya i Maria de Bretanya. Pere II va fer perseguir els assassins del seu altre germà, Gil de Bretanya.

Es va casar el juny de 1441 amb Francesca d'Amboise (1427- 1485), filla de Lluís d'Amboise, vescomte de Thouars i príncep de Talmont, a qui l'església concedirà la qualitat de "benaventurada". Però no hi va haver fills d'aquest matrimoni. El seu oncle Artur el va succeir sota el nom d'Artur III de Bretanya.

El 1455, Pere II i la seva esposa, la benaventurada Francesca d'Amboise no podien tenir de descendència. Amb els problemes de salut de Pere II es va plantejar la qüestió de la seva successió. Per evitar que el tron de Bretanya caigués entre mans estrangeres, el duc va decidir casar a la seva neboda, Margarida de Bretanya, filla del seu germà gran Francesc I de Bretanya, amb el seu cosí, Francesc de Bretagne, comte d'Étampes, futur duc de Bretanya. Per segellar aquesta unió, el duc va convocar els Estats de Bretanya a Vannes, on es van reunir el dijous 13 de novembre de 1455, a la sala alta de la Cohue; allí es reuniren els principals senyors bretons, així com els bisbes, els abats i els representants de les ciutats. Tots aprovaren la unió matrimonial volguda per Pere II.

Els casaments començaren el 16 de novembre per una gran missa a la catedral de Sant- Pere de Vannes, presidida pel bisbe de Nantes, Guillem de Malestroit. Van seguir els banquets i els balls al castell de l'Ermini, i les competicions cavalleresques van animar la Plaça dels Lliços:

El regnat relativament curt d'aquest duc no va marcar gaire la història del país. Els seus contemporanis han descrit a Pere II el Simple com ben aconsellat per la seva dona, però poc fet per a la funció ducal, pesat de cos i d'esperit, i afectat per freqüents canvis d'humor. Va participar en la batalla de Castillon el 1453.

Es va fer construir en vida, mentre que era encara només comte de Guingamp, una tomba esculpida a la col·legial de Notre-Dame de Nantes, desapareguda amb la revolució. Es diu que a l'obertura de la seva tomba (potser pels revolucionaris), no es va descobrir al seu interior més que un maniquí; el misteri sobre el veritable destí d'aquest duc va néixer llavors i es va especular que hauria organitzat la seva falsa mort per escapar-se.


Bet Xearim

Bet Xearim és un parc nacional d'Israel que inclou nombroses restes arqueològiques d'una necròpolis jueva. Els jaciments, situats prop de Qiryat Tivon i a 20 km al sud-est de Haifa, foren trobats per pagesos de la rodalia a finals dels anys vint. Actualment s'han excavat prop de 30 coves, d'entre les quals algunes són obertes als visitants.


Jesús Tuson Valls

Jesús Tuson Valls (València, 1939 - Barcelona, 5 d'agost de 2017) fou un catedràtic de la Facultat de Filologia i professor de Lingüística a la Universitat de Barcelona, jubilat el 2009. Va ser un gran defensor de la pluralitat lingüística.

Durant quatre dècades, la seva docència va abraçar matèries com la Història de la lingüística, la Semàntica, la Lingüística i Poètica i la Teoria i Història de l'Escriptura. Fou autor de diversos manuals sobre Lingüística i va publicar llibres d'assaig sobre diversos aspectes del llenguatge i de la comunicació humana; entre els quals, "El luxe del llenguatge" (1986), "Mal de llengües" (1988), "Històries naturals de la paraula" (1998)", ¿Com és que ens entenem?" (1999), "Una imatge no val més que mil paraules" (2001), "Patrimoni Natural" (2004), "Lletres sobre lletres" (2006), "Això és (i no és) allò" (2008), "Paraules en la corda fluixa" (2009) i "Quinze lliçons sobre el llenguatge (i algunes sortides de to)" (2011).

Fou enterrat al Cementiri de Roques Blanques (el Papiol)


San Antonio Spurs

Els San Antonio Spurs són una franquícia de bàsquet de l'NBA amb seu a San Antonio (Texas). Entre 1967 i 1976 l'equip jugà a la lliga ABA. Actualment, participa en la Divisió Sud-oest de la Conferència Oest de l'NBA. Juguen de local en el AT&T Center i utilitzen indumentària blanca i negra.

Els Spurs són l'únic equip procedent de l'American Basketball Association capaç de guanyar un anell de campió de l'NBA, aconseguint-ho en cinc ocasions, els anys 1999, 2003, 2005, 2007 i 2014. Actualment és el segon equip amb millor percentatge de victòries de la història de la lliga, darrere de Los Angeles Lakers i, amb el títol de 2007, també són l'equip amb millor percentatge de victòries en les Finals de l'NBA. Des que van arribar a l'NBA el 1976, Sant Antonio solament s'ha perdut els playoffs en quatre ocasions.

En les seves trenta temporades en l'NBA els Spurs han aconseguit quinze títols de divisió, sent l'equip que més títols de divisió ha aconseguit en aquests trenta anys, seguit dels Lakers amb catorze. Entre els quatre esports més populars als Estats Units, solament Atlanta Braves i New York Yankees han aconseguit quinze en les últimes trenta temporades.

Són l'únic equip de l'NBA amb un rècord empatat o millor en el cap a cap contra qualsevol equip actiu en temporada regular.

Entre els jugadors destacats es troben Tony Parker, Emanuel Ginóbili i Kawhi Leonard i l'entrenador Gregg Popovich.


Francisco Franco Bahamonde

Francisco Franco Bahamonde (Ferrol, conegut del 1938 al 1982 com a Ferrol del Caudillo, 4 de desembre del 1892 - Madrid, 20 de novembre de 1975) fou un militar i dictador espanyol, cap d'Estat autoproclamat des del 1939 fins al 1975. Amb el suport d'altres caps militars el 1936 s'alçà en armes contra el govern legalment constituït de la Segona República Espanyola, i rebé el suport del feixisme europeu: del nazisme, amb la Legió Còndor i amb material bèl·lic modern, i del feixisme italià. Aquests favors serien retornats amb el seu suport a les potències de l'Eix amb la División Azul, que s'enquadraria dins la Wehrmacht. Fou un dels oficials que iniciaren el fallit del Cop d'Estat del 18 de juliol, el qual comportaria una Guerra Civil Espanyola que es perllongà per tres anys, amb més de mig milió de morts entre els dos bàndols. L'octubre del 1936 s'autonomenà «Cap Suprem» del bàndol sublevat a Burgos, i "de facto" regent del restaurat nominalment Regne d'Espanya des del 1947 fins a la seva mort el 1975. Franco va fer servir el títol de "Caudillo" d'Espanya «por la Gracia de Dios», per mirar d'obtenir una legitimitat divina.

La seva carrera s'inicià amb la Guerra del Rif que li va permetre ser un dels generals més joves d'Europa, a causa de la més que dubtosa política de premis i promocions dins de l'exèrcit del seu temps.

Durant la Segona República Espanyola, després de dirigir l'Acadèmia Militar de Saragossa, li fou encomanada a la tardor de 1934 la direcció de les operacions militars per a reprimir i sufocar la Revolució d'Astúries de 1934, moviment obrer armat que havia declarat la revolució social. La repressió que hi va exercir fou qualificada com a «exemplar», a causa de la seva gran duresa. Després del triomf del Front Popular, descobert l'intent de cop d'Estat de diversos generals, i només amb sospites sobre els seus integrants, el Govern va allunyar dels centres de poder els generals més proclius a la sedició, destinant Franco a les Illes Canàries.

El juliol del 1936, després de moltes indecisions, s'uneix al cop d'Estat liderat pel general Sanjurjo i el general Mola contra el govern de la legítima Segona República Espanyola, posant-se al capdavant de l'Exèrcit d'Àfrica. El cop va fracassar, i va donar lloc a la guerra civil. Després de la mort de Sanjurjo en accident aeri pocs dies després del cop, Franco veu el camí lliure per a convertir-se en el líder dels sublevats. Fou designat pels sublevats com el seu cap de Govern el 28 de setembre del 1936, i s'autoproclamà cap d'Estat. A partir d'aquell moment inicià una duríssima i sagnant repressió que duraria fins als seus últims dies.

Durant el govern dels seus gairebé quaranta anys, el Govern de Franco, va passar per diverses fases diferents, encara que les característiques ideològiques més comunes en tot el temps, inclou el feixisme, un fort sentiment de nacionalisme espanyol i de repressió de les nacions com la catalana o la basca. El nacionalcatolicisme i el nacionalsindicalisme, l'anticomunisme així els valors tradicionals en foren els principals eixos.

Durant la Segona Guerra Mundial, intentà participar-hi, però les seves demandes territorials varen ser desestimades per Hitler, ja que hauria comportat l'enemistat amb la França de Vichy. Després el franquisme va intentar mostrar que gràcies a Franco, Espanya no va entrar a la Gran Guerra.

Després del final de la Segona Guerra Mundial,i contràriament a allò que esperaven els demòcrates, Franco va mantenir el seu control a Espanya, i no hi va haver un alliberament aliat; aquest control s'aplicà amb una sèrie de severes mesures: l'aplicació de treballs forçats a les presons, i l'ús de la mort indiscriminada i generalitzada. Només al Camp de la Bota poden haver-hi estat afusellades 1.700 persones, penes de presó, la supressió sistemàtica de punts de vista dissidents a través de la censura, la coacció, la institucionalització de la tortura, l'empresonament ideològic d'enemics en els camps de concentració en tot l'Estat (com Los Merinales a Sevilla, San Marcos, a Lleó, Castuera a Extremadura, i Miranda de Ebro), i multes com a elements dissuasius per als seus enemics ideològics.

Després de la caiguda d'Alemanya i Itàlia, el règim franquista va patir la reprovació de les Nacions Unides per la seva demostrada col·laboració amb les potències de l'Eix, que va impedir l'entrada d'Espanya en l'organisme acabat de creat i recomanà la retirada d'ambaixadors. Franco va desestimar les crítiques internacionals considerant que eren obra de la conspiració maçònica. Espanya va patir un aïllament internacional trencat principalment per l'Argentina de Juan Domingo Perón i el Portugal del règim de António de Oliveira Salazar.

Tingué una forta voluntat de continuïtat després del franquisme, que quedà reflectit en l'expressió «todo atado y bien atado». Així, el successor que ell imposà, Joan Carles I, jurà el principis del Movimiento Nacional i fou coronat rei d'Espanya el novembre de 1975.

Franco va voler morir matant, així pocs mesos abans de morir va sentenciar les darreres penes de mort de cinc militants del FRAP i d'ETA. Va ser cap d'estat des del final de la Guerra Civil Espanyola fins a la seva mort el 20 de novembre del 1975.


Mergui

Mergui o Myeik (birmà ၿမိတ္) és una ciutat de Birmània, a la divisió de Tanintharyi (Tenasserim) de Myanmar, al centre de la divisió i capital del districte de Mergui o Myeik que inclou l'arxipèlag de Mergui a la mar d'Andaman, i del township de Myeik. La ciutat té uns 200.000 habitants. Compta amb la Universitat de Myeik. També disposa d'aeroport (codi IATA: MGZ; codi ICAO: VYME). El nom Mergui derivava segurament del birmà Mrit (pronunciat Beik) que els tailandesos pronunciaven com Marit. No obstant no s'ha trobat explicació a l'aparició de "gui" després de "mer".


Stade de l'Abbé-Deschamps

LStade de l'Abbé-Deschamps és un estadi de futbol situat a Auxerre (França), propietat de l'AJ Auxerre, que té una capacitat de 28.000 espectadors i unes dimensions de 110x60.


Andrés Hurtado de Mendoza

Andrés Hurtado de Mendoza (Granada, Espanya, ? - Lima, Perú, 1561), segon Marquès de Cañete, va ser virrei del Perú (1556-1561), en l'època del rei Felip II. Abans, però, havia succeït al seu pare com a "Montero Mayor de Castilla", acompanyant Carles I a Alemanya i Flandes.

Abans de ser nomenat virrei, va estar a Panamà, sotmetent totes les insubordinacions de la zona. Un cop va arribar a Lima, el 29 de juny de 1556, va començar a imposar la seva mà dura i va expulsar tots els funcionaris que havien participat en enfrontaments anteriors entre "Pizarristes" i "Almagristes". També va crear una guàrdia permanent, l'any 1557, i va reorganitzar algunes galeres com a flotes de costa.

Entre les seves principals actuacions cal destacar la rendició i submissió de Sayri Tupac, el darrer Inca de Vilcabamba, i fill de Manco Capac II, l'any 1560, a canvi del títol nobiliari de "Senyor de Yucai" i una renda de 10.000 pesos. L'any 1559 va iniciar l'expedició de l'Amazones, liderada per Pedro de Ursúa i Lope de Aguirre. També va nomenar el seu fill García Hurtado de Mendoza com a governador de Xile, amb només 22 anys. En el seu mandat va fundar les ciutats de Cuenca (1558), Mendoza i Osorno (1559).

El rei Felip II va destituir Hurtado de Mendoza, després de moltes acusacions de descontrol econòmic i militar, sobretot per part dels exiliats. El disgust de la destitució i el tracte que va rebre del nou virrei, Diego López de Zúñiga y Velasco, van provocar la seva mort, el 30 de març de 1561. Les seves restes van ser traslladades i enterrades a Conca.


Garcia II de Castella

Garcia II de Castella, dit l'Infant (1010 - Lleó, 1029) fou l'últim comte-sobirà de Castella (1017-1029).

Fill de Sanç I Garcia i de la seva muller, Urraca Salvadórez.

Va succeir el seu pare quan era tan sols un nen, l'any 1017. La regència durant la minoria d'edat del comte la van exercir diversos magnats castellans així com l'abadessa de Covarrubias, Donya Urraca de Castella, tia del jove comte, sota el protectorat de Sanç el Major de Navarra.

Fou assassinat el 15 de maig de 1029 quan sortia del palau reial lleonès pels germans Roderic i Énnec de la família Vela, on havia anat a conèixer a la seva promesa, la infanta Sança de Lleó, filla d'Alfons V.

Va heretar el comtat la seva germana Múnia I de Castella casada amb Sanç el Major de Navarra, que també serà nomenat comte de Castella a la mort de Garcia II i que instaurarà el títol de rei de Castella.


Eurísaces

Eurísaces (en grec antic Εὐρυσάκης), va ser, segons la mitologia grega, un heroi fill d'Àiax, el fill de Telamó, i de Tecmessa, filla del rei de Frígia Teleutant, que havia estat raptada per Àiax.

Abans de suïcidar-se, Àiax va confiar el seu fill Eurísaces al seu germà Teucre. Després de la caiguda de Troia, Eurísaces va tornar a Salamina, a l'Àtica, la pàtria del seu pare. Però no va tornar amb la mateixa nau que el seu oncle Teucre, cosa que va fer enfadar al rei Telamó. Quan Telamó va desterrar Teucre, Eurísaces va convertir-se en el successor del seu avi. Quan es va conèixer la mort de Telamó, Teucre va voler tornar, però Eurísaces no li ho va permetre. Amb el seu germà Fileu, van lliurar l'illa de Salamina als atenesos, cosa que va significar que tots dos adquirissin el dret de ciutadania a Atenes. Algunes tradicions fan de Fileu no el germà, sinó el fill d'Eurísaces, i figura com la persona que lliurà la seva pàtria als atenesos. Sigui quina sigui la versió, totes diuen que la família d'Eurísaces es va establir a Atenes, i entre els seus descendents s'hi trobaven Milcíades, Cimó, Alcibíades i l'historiador Tucídides.


Spectre

Spectre és una pel·lícula de suspens i d'acció de 2015 de la sèrie de James Bond, sent la de la saga. Està produïda per Eon Productions i protagonitzada per Daniel Craig en el paper de James Bond, i per Christoph Waltz com a Ernst Stavro Blofeld. Va ser dirigida per Sam Mendes en el seu segon film de "James Bond" després de "Skyfall", i va ser escrita per John Logan, Neal Purvis, Robert Wade, i Jez Butterworth. Va estar distribuïda la Metro-Goldwyn-Mayer i Columbia Pictures. Amb un pressupost de 245–300 milions de dòlars, és una de les pel·lícules més cares que mai s'hagen filmat.


Auto de fe en la plaza Mayor de Madrid

Auto de fe en la plaza Mayor de Madrid, en català Acte de fe a la plaça Major de Madrid és un oli sobre llenç realitzat en 1683 pel pintor espanyol Francisco Rizi. Les seves dimensions són de 277 × 438 cm. S'exposa en el Museu del Prado, Madrid.

El quadre retrata la celebració d'un acte de fe a la Plaça Major de Madrid presidit pel rei Carles II el 30 de juny de 1680.

Al fons, es veu la tribuna real amb el rei, acompanyat per la seva dona, Maria Lluïsa d'Orleans i per la seva mare, Maria Anna d'Àustria. A l'esquerra es veu l'Inquisidor General, Diego Sarmiento Valladares, i el seu tron. L'acte va durar tot el dia i és descrit detalladament més tard per José de l'Olmo, Agutzil Major i Mestre d'Obres Reials encarregat de dissenyar l'obra del "tablado "o teatre, a més de ser un familiar del Sant Ofici.


Verge de Tobed

La Verge de Tobed amb el futur Enric II de Castella, la seva dona Joana Manuel i els seus fills o, abreviadament, la Verge de Tobed, és una Tremp d'ou sobre taula, datada cap a 1359-1362, d'estil italogótico català. Procedeix del presbiteri de l'Església de Santa Maria de Tobed (Saragossa), de nau única i capçalera recta amb tres capelles, per les quals el taller dels Serra va realitzar sengles retaules. Del central, dedicat a la titular del temple, solament ha subsistit aquesta taula. Els laterals estaven dedicats a la Magdalena i a Sant Joan Baptista. Del primer solament queda el carrer lateral amb el corresponent banc, propietat també del Prado des de 1965. Del de Sant Joan Baptista el Prado posseeix des d'aquest mateix any un carrer lateral amb el seu banc (les tres són les úniques obres del pintor que té la pinacoteca), un altre lateral, incomplet, es troba repartit entre el Museu Diocesà de Barcelona i una col·lecció particular, mentre que la taula central està en el Museu Maricel de Sitges (Barcelona).

Carmen Lacarra va adscriure els tres retaules al pintor Jaume Serra, que es trobava llavors a l'inici de la seva carrera, estant el taller familiar dirigit encara pel seu germà Francesc, atribució que ha estat tradicionalment acceptada, encara que en 1986 José Gudiol i Santiago Alcolea Blanch van plantejar al seu torn l'autoria de Ramón Destorrents.

Va ser part d'un grup de dotze peces medievals que José Luis Várez Fisa i la seva família van donar en 2013 al Museu del Prado, i aquesta és considerada com la més valuosa del conjunt.

La taula mostra a la Verge de la Llet o Verge lactant amb el Nen Jesús. Així mateix apareix el donant, la qual cosa dota a més d'importància històrica a l'obra en tractar-se d'Enric de Trastàmara, fill bastard del rei Alfons XI de Castella, futur Enric II de Castella i primer rei d'aquesta dinastia, al que el pintor va representar al costat de la seva dona, Joana Manuel de Castella, el seu fill, el futur Joan I de Castella, i una filla. Enric i la seva esposa van encarregar durant la seva estada a Aragó les tres taules al taller dels Serra. Enric de Trastàmara, igual que el seu fill, figura retratat com a rei de Castella, tot i que al moment de realitzar-se l'obra encara no ho era (la seva proclamació va ser en 1366 i de manera efectiva no ho va ser fins a 1369, després de matar per apunyalament al seu germanastre Pere I de Castella). Amb la seva incorporació al Prado es converteix en el retrat real més antic de la col·lecció del Museu.


Hamsili pilav

Hamsili pilav és un plat de peix i de pilav de la cuina turca, especialment de la Regió de la Mar Negra, fet amb l'aladroc ("hamsi") i arròs com ingredients bàsics.


1a etapa del Tour de França de 2015

La 1a etapa del Tour de França de 2015 es disputà el dissabte 4 de juliol de 2015 sobre un recorregut de 13,8 km en la modalitat de contrarellotge individual, amb sortida i arribada a la ciutat neerlandesa d'Utrecht, a la província homònima. Des del pròleg del Tour de França de 2012 el Tour havia deixat de banda la contrarellotge individual per començar la cursa. En aquesta ocasió és l'única contrarellotge individual que disputaren els ciclistes durant tot el Tour.

El vencedor de l'etapa, i primer líder de la classificació general, fou l'australià Rohan Dennis (), que s'imposà per cinc segons sobre l'alemany Tony Martin () i sis sobre el suís Fabian Cancellara (). Dennis va córrer l'etapa a 55,446 km/h, una velocitat mai vista en les 102 edicions del Tour.


Francisco de Paula Orlando y Fernández del Torco, I comte de la Romera, (Puerto Real, 5 de novembre de 1800 - 5 de gener 1869) va ser un militar general, polític i aristòcrata espanyol, que va ser dos cops ministre d'Hisenda durant el regnat d'Isabel II.

Membre del cos d'artilleria, va ser cònsol a Madeira i L'Havre durant el regnat de Ferran VII. A la mort d'aquest va ser Director del Conservatori d'Arts i Intendent General Militar en la minoria d'edat d'Isabel II. Durant la dècada moderada va ser dues vegades ministre d'Hisenda en breus períodes: del 16 de març al 4 d'abril de 1846 i del 4 al 24 d'octubre de 1847, en governs del general Ramón María Narváez, i també fou diputat per la província d'Almeria en 1844 i senador vitalici. En 1849 va ser nomenat Conseller Reial.