Massud ibn Muhàmmad

Abu-l-Fat·h Massud Ghiyath-ad-Dunya wa-d-Din ibn Muhàmmad ibn Màlik-Xah, més conegut senzillament com a Massud ibn Muhàmmad (? - 13 de setembre de 1152) fou un sultà seljúcida que va regnar a Pèrsia occidental i l'Iraq del 1134 al 1152.

Com els altres fills de Muhàmmad ibn Màlik-Xah fou posat d'infant sota tutela d'atabegs turcs. El darrer fou Ay-Aba Djuyush Beg. El seu territori en feu era l'Azerbaidjan i la Djazira, territoris amb fortes tendències separatistes dels caps kurds i turcs locals, especialment el famós Imad al-Din Zengi. Sota consell de Djuyusg Beg i de diversos caps com el mateix Zengi, Masud fou incitat a revoltar-se el 1120 quan només tenia 12 anys, contra el seu germà Mahmud II ibn Muhàmmad ibn Màlik-Xah (1118–1131), però aquesta rebel·lió fou sufocada després de la victòria de les forces de Mahmud II (manades per Ak Sunkur al-Bursuki) a Asadabad prop de Hamadan; el visir del derrotat Masud, el poeta al-Hasan ibn Ali al-Tughrai, fou capturat i executat. Però Mahmud va perdonar al seu germà.

Mahmud II va morir al Djibal el 10 de setembre de 1131 quan només tenia 27 anys. El va succeir el seu fill Daud I ibn Mahmud tutelat per l'atabeg Ak Sunkur al-Ahmadili, emir de Maragha al sud de l'Azerbaidjan. Els seus oncles Toghrul (II) ibn Muhammad del nord del Djibal, Masud ibn Muhmmad de l'Azerbaidjan i la Djazira (amb suports a l'Iraq), i Saldjuk Shah que controlava el Fars i el Khuzestan, van entrar altre cop en rebel·lió. Després d'una sèrie de lluites complexes amb alguns girs complets en la sort de les armes, Toghrul II ibn Muhammad que tenia el suport del cap de família Sandjar, que governava a Pèrsia oriental, es va imposar el 1132.

Toghrul va morir el 1134 després de regnar només dos anys i els emirs de l'Iraq van proclamar sultà a Masud. Aquest va anar a Bagdad i va rebre la investidura del califa al-Mustarxid que el va sermonejar durant la investidura. En revenja Masud va ajudar secretament a Zengi que estava assetjat a Mossul per forces del califa, el qual va haver d'aixecar el setge al cap de tres mesos. El seu primer visir fou Anushirwan ibn Khalid després substituït per Imad al-Din Darguzini i finalment per l'antic tresorer Kamal al-Din Muhàmmad.

El 1136 Masud va eliminar al califa ar-Ràixid (1135-1136) que només portava un any al càrrec, a causa d'un conflicte sobre el pagament del tribut per part del califa al sultà; el 14 de juny de 1136 les forces del califa foren vençudes a Daimarg (entre Hamadan i Bagdad) i el califa fou fet presoner i al cap de dos mesos assassinat per nizarites. El va substituir el seu oncle al-Muqtafí (1136-1160) que era germà d'al-Múrtaixid (el pare d'ar-Ràixid). Un adversari de Masud d'aquest temps fou el mazyàdida d'Hilla, Dubays.

El poder dels emirs turcs el va obligar a eliminar al seu visir Kamal al-Din Muhammad el 1139. Els emirs cada vegada tenien més territori en "ikta" (feu) i el marge de maniobra del sobirà s'havia reduït en conseqüència al disposar de menys territori propi. En endavant els seus visir li foren imposats pels emirs i cada vegada més això va passar amb tots els alts càrrecs.

El seu principal rival en els primers deu anys fou el seu nebot Dawud o Daud I, que va conservar el poder a l'Azerbaidjan; finalment va morir el 1143/1144; llavors el nord-oest de Pèrsia va passar als emirs turcs entre els quals va destacar Ildegiz que era l'atabeg d'Arslan ibn Toghrul (que fou després sultà Arslan Shah ibn Toghrul 1160–1174), i Ak Sunkur al-Ahmadili dels ahmadílides de Maragha. El Fars va quedar en mans de l'emir Boz-aba, que proclamava l'autoritat de Muhammad (que després fou el sultà Muhàmmad II ibn Mahmud 1153–1154 i 1156–1159) i Màlik-Xah (que després fou el sultà Màlik-Xah III ibn Mahmud 1152–1153), fills de Mahmud II ibn Muhàmmad ibn Màlik-Xah i per tant nebots de Masud.

El 1147 es va formar una coalició d'emirs descontents en la qual va entrar fins i tot Zengi ibn Ak-Sunkur de Mossul, però Masud va derrotar als rebels. L'emir del Fars Boz-aba fou llavors derrotat i mort (1147/1148). L'emir Khass Beg Arslan es va erigir en favorit però la gelosia d'altres emirs va provocar un nou conflicte armat l'any següent (1148) amb un grup d'emirs que pretenia proclamar a Bagdad a Màlik-Xah (que després fou el sultà Màlik-Xah III o Malik-Xah III ibn Mahmud 1152–1153). Per evitar problemes Masud va donar a Màlik-Xah una filla en matrimoni i el va designar hereu.

Va morir a Hamadan el i el seu nebot el va succeir com a Màlik-Xah III.


Khatir-al-Mulk Abu-Mansur Muhàmmad ibn Hussayn al-Maybudí fou visir seljúcida. La seva "nisba" remet a la ciutat persa de Maybud.

És esmentat com a visir del sultà Barkyaruk el 1101 i després com a "mustawfí" de Ghiyath-ad-Din Muhàmmad (I) Tapar ibn Màlik-Xah (1105–1118) vers 1106 a 1107 i visir del 1110 a 1111. Del 1118 al 1119 apareix com a "tughraí" de Mahmud (II) ibn Muhàmmad ibn Màlik-Xah (1118–1131) i d'allí va passar a funcions de visir provincial del príncep Saljuk-Xah ibn Muhàmmad ibn Màlik-Xah al Fars. Sembla que no fou un governant hàbil i tenia pocs coneixements d'Alcorà i d'àrab, ja que era persa.


Retaule de Portinari

El Retaule de Portinari també conegut com a Tríptic Portinari (en Italià "Trittico Portinari"), és un tríptic obra del pintor primitiu flamenc Hugo van der Goes. Està realitzat sobre taula, i va ser pintat a Bruges entre 1476 i 1478. El plafó central mesura 253 cm d'alt per 304 cm d'ample i els finestrons en mesuren 253 per 141. S'exhibeix actualment a la Galleria degli Uffizi de Florència. La taula central és coneguda com lAdoració dels Pastors.


Nicolas Giffard

Nicolas Giffard (nascut el 4 d'octubre de 1950 a Ar Baol-Skoubleg), és un jugador i escriptor d'escacs francès, que té el títol de Mestre Internacional des de 1980.


Peristedion

Peristedion és un gènere de peixos pertanyent a la família dels peristèdids.
Es troba a l'Atlàntic (des de la mar Cantàbrica fins al Marroc, incloent-hi la Mediterrània), l'Índic i el Pacífic occidental.
Són peixos de fons fangososo rocallosos de la plataforma continental que viuen entre 30-500 m de fondària.
Hi ha espècies que poden assolir fins a 40 cm de llargària, tot i que la mitjana és de 20. Tenen el cos allargat i cobert per quatre fileres d'escates espinoses a cada costat, el cap gros, ossificat i espinós, el musell ample, aplanat i flanquejat lateralment per una parell de projeccions (extensions rostrals), apèndixs davall la boca, l'aleta dorsal dividida en parts espinoses i toves separades, l'aleta anal sense espines, les aletes pelvianes àmpliament separades i situades sota la base de l'aleta pectoral. No tenen llengua. Són, més o menys, de color rosa o vermell fosc, tot i que el ventre és pàl·lid.
Després d'una fase pelàgica, els juvenils viuen en aigües costaneres abans de migrar a aigües més fondes.
Són gregaris, caminen sobre el fons marí amb els seus radis pectorals lliures i excaven amb el seu rostre tot a la recerca de preses.


Sarri, Sarri

«Sarri, Sarri» és una cançó en basc del grup Kortatu, possiblement la més cèlebre d'ells. La lletra és de Lurdes i Josu Landa sobre la música de «Chatty Chatty», del grup jamaicà Toots and The Maytals, composta per Frederick "toots" Hibbert. En la cançó va col·laborar Ruper Ordorika.

La lletra va ser escrita el 1985 arran de la fuga de la presó de Martutene, Guipúscoa, el 7 de juliol d'aquell any, de dos presos condemnats per la seva suposada pertinença a ETA, amagats a sengles altaveus després d'un concert del cantant Imanol Larzabal. Es tractava d'Iñaki Pikabea, "Piti", i de Joseba Sarrionandia, "Sarri", aquest últim, escriptor de renom en el camp de la literatura basca on el seu sobrenom dona nom a la cançó.

L'Associació de Víctimes del Terrorisme (AVT) va promoure un boicot a Fermin Muguruza, cantant que anteriorment havia estat membre del trio Kortatu, esgrimint la lletra de la cançó després de vint anys de la seva creació. L'AVT va acabar denunciant a Fermin per tocar en diversos concerts la cançó.


Guènrikh Kasparian

Guènrikh Kasparian (en armeni: Գենրիխ Գասպարյան); Tbilissi, 27 de febrer de 1910 - Erevan, 27 de desembre de 1995, fou un jugador i compositor d'escacs armeni, considerat un dels millors compositors d'estudis de final. Fora d'Armènia és més conegut per la versió russa del seu nom, Guènrikh Moisséievitx Kasparian (en rus: Генрих Моисеевич Каспарян).


Advanced Encryption Standard

L' Advanced Encryption Standard (AES), també conegut com a Rijndael (pronunciat "Rain Doll" en anglès), és un esquema de xifrat per blocs adoptat com un estàndard de xifrat pel govern dels Estats Units. S'espera que sigui utilitzat en el món sencer i analitzat exhaustivament, com va ser el cas del seu predecessor, el Data Encryption Standard (DES). L'AES fou anunciat per l'Institut Nacional d'Estàndards i Tecnologia (NIST) com FIPS PUB 197 dels Estats Units (FIPS 197) el 26 de novembre de 2001 després d'un procés d'estandardització que va durar 5 anys (vegeu procés d'Advanced Encryption Standard per a més detalls). Es va transformar en un estàndard efectiu el 26 de maig de 2002. Des de 2006, l'AES és un dels algorismes més populars usats en criptografia simètrica.

El xifrador va ser desenvolupat per dos criptòlegs belgues, Joan Daem i Vincent Rijmen, tots dos estudiants de la Katholieke Universiteit Leuven, i enviat al procés de selecció AES sota el nom "Rijndael".


Ken Thompson

Kenneth Lane Thompson (Nova Orleans, 4 de febrer de 1943), conegut com a Ken Thompson, és un informàtic estatunidenc, pioner en les ciències de la computació. El seu treball amb el llenguatge de programació B i el sistema operatiu UNIX i Pla 9 per als laboratoris Bell. Hom adjudica a Thompson, conjuntament amb Dennis Ritchie, la creació d'UNIX.


Serra de Santa Llocaia

La Serra de Santa Llocaia és una serra situada al municipis de Llívia, a la comarca de la Baixa Cerdanya i França, amb una elevació màxima de 1.310 metres.

localitzat a l'entitat territorial administrativa


Imperi Suec

L'Imperi Suec fa referència al control territorial que exercí Regne de Suècia sobre gran part de la Regió bàltica durant el i principis del , un període durant el qual Suècia fou una de les grans potències europees. Com a inici de l'Imperi se sol prendre el regnat de Gustau Adolf, el qual ascendí al tron el 1611, i com el final la pèrdua de territoris arran de la derrota a la Gran Guerra del Nord el 1721. En suec, el període és anomenat "stormaktstiden", traduït literalment "l'era de la gran potència".

Després de la mort de Gustau Adolf el 1632, l'imperi fou, durant llargs períodes, controlats per part de l'alta noblesa, la més prominent de les quals fou la família Oxenstierna, actuant com a tutors de monarques menors d'edat. Els interessos de l'alta noblesa contrastaven amb la política d'uniformitat tradicional de la monarquia sueca que promovia una igualtat d'estatus entre els diferents estats (noblesa, clergat, burgesos i camperols). En els territoris adquirits durant els períodes de govern "de facto" nobiliari, la servitud no fou abolida, i la noblesa s'apropià de terres de la corona. La Gran Reducció de 1680 posà final a aquestes tendències i obligà al retorn de les terres al patrimoni reial. La servitud, no obstant això, romangué amb força a molts dels territoris adquirits al Sacre Imperi Romanogermànic i a l'Estònia Sueca, on l'aplicació de la uniformitat política fou obstaculitzada pels tractats signats durant la seva annexió.

Després de les victòries a la Guerra dels Trenta Anys, el clímax de la "stormaktstiden" s'aconseguí durant la Segona Guerra del Nord, quan el principal adversari dels suecs, Dinamarca, fou neutralitzada en el Tractat de Roskilde de 1658. No obstant això, en el curs posterior de la guerra, així com en la Guerra d'Escània, Suècia només pogué mantenir el seu imperi gràcies al suport del seu màxim aliat, el Regne de França. Carles XI de Suècia consolidà l'imperi i assegurà un període de pau, abans que el Tsarat Rus, Electorat de Saxònia i Dinamarca-Noruega efectuessin un atac conjunt contra el seu successor, Carles XII. Després d'un seguit de victòries inicials sueques, Carles va aconseguir assegurar per darrer cop l'imperi amb el Tractat de Traventhal (1700) i el Tractat d'Altranstädt (1706), després de la batalla de Poltava (1709) portà la "stormaktstiden" sueca a un abrupte final.


Buried (Enterrat)

Buried (Enterrat) (títol original en anglès, Buried) és una pel·lícula independent en anglès del gènere thriller-terror de 2010, coproduïda per Espanya, Estats Units i França i dirigida per Rodrigo Cortés. La protagonitzen Ryan Reynolds, Anne Lockhart i Ivana Miño.


Futura

Futura és una lletra tipogràfica de pal sec dissenyada per Paul Renner el 1927 per a la foneria Bauer. Es tracta d'una de les tipografies més famoses del . Està basada en formes geomètriques bàsiques com el cercle, quadrat i triangle, reflectint les idees de la Nova tipografia.

A principis del , a Alemanya hi havia una polèmica sobre la utilització de caràcters gòtics o romans. Per a Renner, la Futura era una solució alternativa a aquestes dues opcions.

Els primers esborranys els va realitzar l'estiu de 1924. Jakob Hegner tenia una empresa editorial a prop de Dresden i buscava alguna persona que li pogués dissenyar un tipus d'impressió més modern. Quan va veure els quadres de Renner, li va proposar aquesta feina. Renner li va enviar uns esborranys però com que no va rebre cap resposta, els va recuperar i els va lliurar a la foneria Bauer de Frankfurt. Al seu propietari Georg Hartmann, li van agradar molt.


Nen de Taung

El Nen de Taung és un crani fòssil pertanyent a un individu de l'espècie "Australopithecus africanus". El crani fou descobert el 1924 en una mina de calç pels treballadors de la Northern Lime Company, a Taung (Sud-àfrica). Raymond Dart, un anatomista de la Universitat de Witwatersrand, rebé el crani i en reconegué la importància. El 1925 publicà el seu descobriment a la revista "Nature", on assignà el crani a una nova espècie. En aquell temps, a Anglaterra hom s'interessava pels fòssils de l'Home de Piltdown, que més endavant serien revelats com una falsificació i que combinaven una gran cúpula cranial amb una dentició simiesca, exactament el contrari que el Nen de Taung. La importància de la troballa de Raymond Dart no fou reconeguda fins unes dècades més tard.


Parc Nacional dels Pirineus

El Parc Nacional dels Pirineus (en francès: "Parc National des Pyrénées") és un dels parcs nacionals de la serralada pirinenca. Està situat al sud de França, a la part occidental del massís dels Pirineus, es troba entre la Vall d'Aspa al departament francès dels Alts Pirineus i la Vall d'Aura al departament francès dels Pirineus Atlàntics. Limita amb zones protegides com el Parc Nacional d'Ordesa i Mont Perdut en més de 100 km i el Parc Natural de Pocets-Maladeta.

El parc constitueix un espai fantàstic per a la pràctica del senderisme i de l'alpinisme: el Vinyamala (3.298m), el Balaitous (3.144m), 218 llacs de muntanya, infinitat de rierols, valls amagades...


Platinum Games

Platinum Games és una empresa desenvolupadora de videojocs japonesa. Fundada en febrer de 2006 per Atsushi Inaba (creador de Viewtiful Joe) i Hideki Kamiya (creador de Devil May Cry), sota el nom de SEEDS Inc., després de la dissolució de Clover Studios. L'empresa manté gran part del planter de "Clover Studios", com Shinji Mikami, creador de Resident Evil. En Octubre 2007 la companyia canvià al nom actual.

En maig del 2008, l'empresa va tancar un tracte amb SEGA, en el qual SEGA es comprometia a publicar quatre jocs d'aquesta. Els jocs en qüestió són Bayonetta, Infinite Space ("Star Chasers" en el mercat europeu), MadWorld i Vanquish.


13a etapa del Tour de França de 2010

La 13a etapa del Tour de França de 2010 es disputà el dissabte 17 de juliol de 2010 sobre un recorregut de 196 km entre Rodez i Revel. La victòria fou pel kazak Aleksandr Vinokúrov (Team Astana), que s'imposà en solitari després d'escapar-se en els darrers quilòmetres. Andy Schleck continuà de líder.


Derek Bell

Derek Bell va ser un pilot de curses automobilístiques britànic que va arribar a disputar curses de Fórmula 1.

Va néixer el 31 d'octubre del 1941 a Pinner, Middlesex, Anglaterra.

Fora de la F1 va guanyar en cinc ocasions les 24 hores de Le Mans.


Franz Abt

Franz Abt (Eilenburg, Saxònia, 22 de desembre de 1819 - Wiesbaden, 31 de març de 1885) fou un compositor, director d'orquestra i poeta alemany.

El seu pare el tenia destinat per la carrera eclesiàstica, i li va fer començar llurs estudis en la universitat de Leipzig, ingressant al mateix temps a la cèlebre escola de música dita la Thomasschule.

A la mort del seu pare, abandonà els estudis de teologia i es dedicà exclusivament a la música, el 1841, fou mestre de capella a Bernburg i Zuric, i va romandre alguns anys en l'última ciutat, ocupant-se molt especialment de la direcció de societats corals d'homes. El 1852 passà de director d'orquestra a Brunswick i va fer algunes profitoses gires per Amèrica. El 1855 va obtenir la direcció de la capella del palau imperial, retirant-se després a Wiesbaden, on fixà llur residència. Llurs obres, compostes en la major part de quartets, per a cors d'homes i cants, foren molt populars a Alemanya, i si bé no igualen les de Franz Schubert, Schumann i Robert Franz, són, elegants, fàcils i molt sentides, recorden quelcom les dels compositors francesos, devent a més part de la fama assolida, a la seva agradable harmonització i escasses dificultats d'interpretació. Rivalitzà amb Kücken i Gumbert, escrivint cors per a homes que, es distingeixen per una inspiració franca i lliure i harmonies plenes, sonores i elegants.

El 1891, se li erigí una estàtua a Braunschweig. Les obres escrites per Abt, són unes 400, entre lieder i cors. El 1865, és publicà a París una col·lecció de 40 melodies d'Abt, amb lletra francesa de Wilder. Entre llurs composicions, són dignes de menció: "Wenn die Schwalben heimovärts ziehen" i "Gute Nacht, du mein herziges Kind". Escriví també una òpera titulada "Das Königs Schartschuts" (1873), que fou ben acollida.


51 Pegasi b

51 Pegasi b, (abreujat 51 Peg b), també anomenat Bel·lerofont, "Gliese 882 b", "HD 217014 b", "HIP 113357 b" o "HR 8729 b", és un planeta extrasolar que orbita al voltant de l'estrella nana groga 51 Pegasi. Està situat a la constel·lació del pegàs, a aproximadament 50.1 anys-llum de distància a la Terra. Forma part d'un sistema planetari, del qual, fins ara, és l'únic planeta.


Aitor Begiristain Mújica

Aitor Begiristain Mújica (Olaberria, Guipúscoa, 12 d'agost de 1964), sovint conegut com a Txiki Begiristain, és un antic futbolista basc dels anys 80 i 90.

Format a la Reial Societat, Txiki passà els millors anys de la seva carrera esportiva a l'equip del FC Barcelona que fou conegut com el "Dream Team", on guanyà quatre lligues espanyoles, una Copa d'Europa i una Recopa d'Europa com a títols més destacats. Posteriorment, jugà al Deportivo de La Coruña abans de retirar-se a l'Urawa Red Diamonds japonès. Participà en l'Eurocopa 1988 i en la Copa del Món de futbol 1994.

Un cop retirat, ha treballat de comentarista esportiu a Televisió de Catalunya, gràcies al seu bon domini de la llengua catalana i de Director de Futbol del FC Barcelona de Joan Laporta i, des de 2012 del Manchester City.


XXII Concurs de castells de Tarragona

El XXII Concurs de castells de Tarragona és el concurs de castells que es va celebrar a la plaça de braus de Tarragona el 5 d'octubre de 2008, organitzat per l'Ajuntament de Tarragona. Els Castellers de Vilafranca es van proclamar guanyadors del concurs per quarta vegada consecutiva. El segon lloc va ser per a la Vella de Valls, i el tercer per la Joves de Valls. En aquest concurs hi van participar 18 colles: les 4 amfitriones tarragonines més les 14 millors colles de la temporada, exceptuant els Minyons de Terrassa, tercera colla del panorama casteller d'aquell moment, que va declinar la invitació, com sol fer a cada edició.

Els guanyadors del concurs, els Castellers de Vilafranca, sortien com a favorits, i es van convertir en la primera colla a guanyar quatre edicions seguides el concurs. També van realitzar la segona millor actuació de la història fins a la data (la primera l'havien fet ells mateixos el 2005). A la tercera ronda d'aquesta colla es va produir una certa polèmica a la plaça pels dubtes de si el 2 de 8 sense folre havia estat carregat o no, i pel retard del jurat en decidir-ho i en passar el vídeo de la torre per les pantalles de la plaça. Finalment però, es va confirmar que sí que s'havia carregat.

El concurs va veure també el primer castell de nou (3 de nou amb folre carregat) dels Castellers de Sants.

La novetat més conspícua d'aquesta edició va ser la remodelació de la plaça de braus de Tarragona, encara en curs, que va fer que el concurs se celebrés parcialment sota cobert. Més subtil va ser el canvi del reglament que va passar a permetre desmuntar els peus d'un castell només una vegada (fins a l'edició anterior es podia desmuntar dos cops). Aquest canvi, amb l'objectiu d'escurçar la durada del concurs, va fer perdre una ronda a alguna colla que havia desmuntat dos peus.

També amb la intenció d'escurçar el concurs, es va pujar el nivell dels castells que havien de fer-se en actuació conjunta amb les altres colles, passant a incloure tots els castells inferiors al 4 de 9 amb folre.


N-332

La N-332 és una carretera de titularitat estatal i és la carretera que uneix diferents localitats del Sud-est de la península, discorrent pel litoral del Mar Mediterrani. Connecta la província d'Almeria amb Cartagena, Alacant i València. Està projectat la seua reforma per convertir-se en l'.

Inicia el seu recorregut a l'Autovia del Mediterrani A-7  E-15 a l'eixida 537 junt a la població de Vera, encara en aquest tram que discorre per la província d'Almeria ha estat reanomenada com carretera autonòmica A-332, recorre els municipis de Cuevas del Almanzora i Pulpí fins a arribar a la Regió de Múrcia. El 2007 s'ha inaugurat el tram d'autopista de peatge de l'Autopista del Mediterrani AP-7 E-15 entre Cartagena i Vera, per tant la N-332 va paral·lela a l'Autopista del Mediterrani A-7  E-15 fins a Torrevella ja al País Valencià.

La primera població de la Regió de Múrcia és Águilas, continua cap al nord discorrent per les Serres del Contar i de les Moreras arribant ja a la població turística de Mazarrón. A continuació s'arriba a la ciutat de Cartagena on es creua amb la A-30 Autovia de Múrcia antiga carretera N-301 que comunica aquesta localitat amb Múrcia i Madrid. Les següents poblacions per les que transita la N-332 són La Unión, Los Alcázares, San Javier i San Pedro del Pinatar.

Continuant cap al nord, s'entra al País Valencià, la N-332 recorre tot el litoral de la província d'Alacant, discorre paral·lela a l'AP-7, travessant poblacions com Torrevella, Santa Pola, l'Altet i la ciutat d'Alacant, enllaçant ací amb diverses carreteres i autovies de titularitat estatal com l'Autovia d'Alacant A-31 (antiga N-330) que comunica la ciutat amb Albacete i Madrid i l'A-7 que comunica amb Múrcia cap al sud i amb València cap al nord. A més a més travessa altres poblacions del sud del país com Sant Joan d'Alacant, la Vila Joiosa, Benidorm, Altea, Calp, Benissa, Ondara, Xàbia i Dénia.

Si se segueix el traçat, s'entra al darrer tram d'aquesta carretera que discorre per la província de València, travessa localitats com Oliva, Gandia, Cullera, Sueca i Sollana on acaba el seu recorregut i enllaça amb l'AP-7 dirigint-se cap a la ciutat de València.


Hänsel und Gretel

Hänsel und Gretel (en alemany, "Hänsel i Gretel") és una òpera en tres actes d'Engelbert Humperdinck, amb llibret d'Adelheid Wette (la seva germana), basat en el conte "Hänsel i Gretel" dels Germans Grimm. S'estrenà a l'Òpera de Weimar el 23 de desembre de 1893 sota la direcció de Richard Strauss. A Catalunya es va estrenar al Liceu de Barcelona el 27 de gener de 1901. El llibret en català va ser traduït per Joan Maragall.

"Hänsel i Gretel" se sol associar amb el Nadal des de les primeres presentacions, i és habitualment programada en aquestes dates. En essència, és una òpera wagneriana per a nens, de fet el compositor tenia una estreta relació amb Richard Wagner del qual era assistent al Festival de Bayreuth. És admirada per la seva recopilació de temes folklòrics i infantils, especialment la pregària del segon acte.

És una òpera adreçada als infants, però sovint s'inclou dins el repertori d'adults, atesa la seva qualitat musical.


Il segreto di Susanna

Il segreto di Susanna és una òpera en un acte d'Ermanno Wolf-Ferrari, amb llibret d'Enrico Golisciani. S'estrenà al Hoftheater de Munic el 4 de desembre de 1909. A Catalunya es va estrenar al Liceu de Barcelona el 2 de desembre de 1916.


Centre Olímpic de Tennis de Pequín

El Centre Olímpic de Tennis de Pequín (xinès: codice_1) és una instal·lació esportiva temporal a la capital xinesa on se celebraran les competicions de tennis dels Jocs Olímpics de 2008.

Compte amb 10 pistes de competició i 6 d'entrenament. Té una capacitat total de 17400 espectadors.

Està ubicat en la part nord del Parc Olímpic, districte de Chaoyang, al nord de la capital xinesa.


Die Ägyptische Helena

Die Ägyptische Helena (en alemany, "L'Helena egípcia") és una òpera en dos actes de Richard Strauss, amb llibret de Hugo von Hofmannsthal. S'estrenà al Semperoper de Dresden el 6 de juny de 1928.
Està basada en la llegenda grega d'Helena de Troia i el seu llegat, el conflicte èpic de deu anys conegut com la Guerra de Troia. Helena va ser "la cara que va activar a mil navilis". La seva llegendària bellesa i la contesa entre el seu marit grec i el seu amant troià van portar a ambdues nacions a combatre amargament durant més d'una dècada. Tot i no haver-hi una única font dominant sobre els esdeveniments de la guerra de Troia, hi ha encara menys consens sobre el que va passar amb Helena i Menelao, després que la parella va marxar de Troia. L'òpera de Strauss i Hofmannsthal és una de tantes versions.


Parlament italià

El Parlament italià (oficialment en italià: "Parlamento della Repubblica italiana"), és l'òrgan constitucional titular de la funció legislativa d'Itàlia. El Parlament té una estructura bicameral, integrat per dues cambres amb funcions idèntiques: la Cambra dels Diputats i el Senat de la República. La primera està integrada per 630 diputats i la segona per 315 senadors a més dels senadors vitalicis de dret (els presidents emèrits de la República Italiana) i els senadors vitalicis. Segons l'article 59 de la constitució d'Itàlia, els senadors vitalicis són fins a cinc ciutadans que han il·lustrat la pàtria amb mèrits altíssims en els camps social, científic, artístic i literari, i són nomenats pel president de la República.


Arrels profundes

Arrels profundes (títol original en anglès, "Shane") és una pel·lícula estatunidenca dirigida per George Stevens l'any 1953. Va rebre un Oscar a la millor fotografia. Es considera un dels westerns clàssics de la història del cinema. Realitzada en technicolor per Paramount Pictures.

La pel·lícula és un arquetip del western amb un heroi solitari i ha esdevingut una pel·lícula de culte. Ningú no sap d'on ve aquest heroi (Shane), ningú no sap on va; vestit de blanc, Alan Ladd encarna el mite del vaquer redreçador de danys, contrari a la figura del mal absolut: Jack Palance, filiforme, vestit de negre. Fa el bé sense cap condició.

Es va estrenar en català per TV3 el 6 d'abril de 2004.


Gerrie Knetemann

Gerrie Knetemann (Amsterdam, 6 de març de 1951 - Bergen, 2 de novembre de 2004) va ser un ciclista neerlandès, que fou professional entre 1974 i 1989, durant els quals aconseguí més de 140 victòries.

Els majors èxits aconseguits foren el campionat del món de 1978, disputat a Nurburgring, i 10 etapes al Tour de França.

En retirar-se del ciclisme professional fou nomenat seleccionador nacional dels Països Baixos el 1991.

Va morir als 53 anys d'un atac de cor mentre anava en bicicleta.


Anastàsia d'Egina

Anastàsia d'Egina o Atanàsia (Egina, començament del s. IX - Tàmia, Egina, 860) fou una dona pietosa, després monja. És venerada com a santa per l'Església Catòlica i l'Ortodoxa. Nascuda a l'illa d'Egina al , volia fer vida religiosa, però la seva família l'obligà a contraure matrimoni amb un jove ric, oficial de l'exèrcit, que morí 16 dies després en un combat contra els àrabs que havien assaltat la costa. Anastàsia volgué aleshores prendre els hàbits religiosos, però els seus pares la persuadiren de contraure un nou matrimoni, novament amb un home ric, molt devot. Com ella, es lliurava a la pregària feia caritat, repartint aliments entre els pobres i els anomenats "tsigani" que, molt probablement, eren gitanos. En fer-se grans, acordaren de separar-se per fer vida religiosa i preparar-se per a la mort. Ella formà una comunitat de religioses a casa seva, portant una vida de gran austeritat sota la direcció espiritual de l'abat Maties. Aquest els suggerí que anessin a un lloc solitari fer fer-hi vida retirada i marxaren a Tàmia, on fundaren un monestir. La fama del monestir arribà a l'emperadriu romana d'Orient Teodora, que va cridar-la a Constantinoble i la nomenà consellera per restaurar-hi el culte a les imatges després de la iconoclàstia. Hi passà set anys fins que l'any 860 tornà al monestir de Tàmia i morí passats pocs dies.


Joan Cortada i Sala

Joan Cortada i Sala (Barcelona, 1805 - Sant Gervasi de Cassoles, 1868) fou un novel·lista, periodista i historiador català.

Fou agent fiscal fins al 1840 a l'audiència barcelonina i després es dedicà exclusivament a l'ensenyament i a les lletres. Fou professor d'història a la Universitat de Barcelona. Fou membre de l'Acadèmia de Bones Lletres (1835), de la Societat per al Foment de la Il·lustració, bibliotecari i primer conservador del museu, membre de l'Acadèmia de la Historia, de Madrid, i president de la Societat Econòmica Barcelonesa d'Amics del País (1839).

Va ser col·laborador del Diari de Barcelona des de 1838 amb el pseudònim Abén Abulema, i a "El Telégrafo" amb el de Benjamín. Va traduir George Sand i Eugène Sue. És un dels primers escriptors que aborda els temes catalans en l'àmbit de la novel·la històrica en castellà. Va escriure primer "Tancredo a l'Àsia" (1833), que reviu l'amor d'un cristià per una noble musulmana en el context de la primera croada, però la consagració literària li arriba amb la seva segona narració, "La Heredera de Sangumí" (1835), dins de l'estètica del Romanticisme; va seguir "El rapto de doña Almodís" (1836), ambdues novel·les històriques que transcorren a la Catalunya del . A "Lorenzo" (1837) reviu els costums dels trobadors descrivint fins i tot una cort d'amor. "El templario y la villana" (1840-1841) tracta sobre l'amor impossible d'un cavaller templer, a causa del seu vot de castedat. Ambdós moren en l'assalt de Jaume el Just al castell de Rocafort.

La seva obra més interessant és "Cataluña y los catalanes" (1860), conjunt d'articles publicats originàriament a "El Telégrafo" l'any anterior en defensa de l'actuació històrica dels catalans, on el regionalisme és presentat, per primera vegada, com un valor polític. La seva publicació, en català, al setmanari "La Barretina", el 1868, ocasionà la suspensió governativa de la revista.

Defensà sempre la llengua catalana, bé que la seva obra en català es limità a la traducció de "La fuggitiva" de Tommaso Grossi (La noia fugitiva, 1834), poema, i al discurs presidencial dels Jocs Florals de Barcelona, el 1864, a la restauració dels quals (1859) havia contribuït decisivament, i participà de manera indirecta però activa en el moviment cultural català del seu temps.

La seva cantata "Il regio imeneo", al·lusiva a les noces d'Isabel II, amb música de Marià Obiols, fou la que inaugurà el teatre del Liceu el 4 d'abril de 1847. L'any següent va escriure "Corona artística del Gran teatro del Liceo". Va escriure llibrets d'òpera, com "Arnaldo de Erill", musicat per Nicolau Guanyabens el 1859.


Sylvilagus obscurus

Sylvilagus obscurus és una espècie de mamífer de la família Leporidae que viu als Estats Units.


Messier 91

Messier 91 (M91 o NGC 4548) és una galàxia espiral barrada de tipus SBb situada en la constel·lació de la Cabellera de Berenice. Va ser descoberta per Charles Messier el 1791, però en va donar una localització errònia i va ser, doncs, redescoberta independentment per William Herschel el 8 d'abril de 1784.

M91 és l'objecte més tènue del catàleg Messier i un dels objectes d'aquest catàleg de més difícil observació per a un astrònom aficionat. Durant molt de temps, M91 va ser considerat un objecte Messier desaparegut, ja que Charles Messier havia determinat la seva posició des de M89, encara que ell va pensar que ho havia fet des de M58, i per tant no era localitzable. No va ser fins al 1969 que un astrònom aficionat de Texas va imaginar la seva veritable localització. Això va permetre descobrir la coincidència entre M91 i NGC 4548. Prèviament, s'havia arribat a pensar que M91 podia ser un cometa catalogat erròniament o una entrada duplicada de la galàxia M58.

M91 és un membre del cúmul de galàxies de la Verge, i com altres membres d'aquest cúmul de galàxies, està situat al sud de la constel·lació de la Cabellera de Berenice. La seva pertinença al cúmul de la Verge va ser confirmada el 1997 per la mesura de la seva distància, 52 ± 6 milions d'anys llum, obtinguda a partir de les seves estrelles variables cefeides i gràcies a les observacions del telescopi Espacial Hubble.
M91 s'allunya del sistema solar a una velocitat de 400 km/s, com el cúmul de la Verge s'allunya a una velocitat de 1.100 km/s de nosaltres; això significa que M91 es desplaça a l'interior del cúmul a 700 km/s en la direcció del sistema solar.


Recopa d'Europa de futbol 1970-71

La Recopa d'Europa de futbol 1970-71 fou l'onzena edició de la Recopa d'Europa de futbol. La competició fou guanyada pel Chelsea a la final davant del Reial Madrid.


Termes de Dioclecià

Les Termes de Dioclecià (en italià "Terme di Diocleziano", en llatí "Thermae Diocletiani") van ser els banys termals més grans i sumptuosos de l'antiga Roma. Van ser construïdes al turó del Viminal durant el mandat de diversos emperadors, començades l'any 298 per Maximià, nomenat "August d'Occident" per Dioclecià, i obertes l'any 306 després de l'abdicació d'ambdós. Les Termes de Dioclecià van continuar sent utilitzades fins que els gots van interrompre el flux d'aigua dels aqüeductes que les abastien l'any 537.
La seva estructura era similar, en la forma, a les Termes de Caracal·la, si bé ocupaven més superfície, amb un total de 14 hectàrees en tot el recinte, que mesurava 380 x 365 m. El bloc central feia 250 x 180 m i podien fer ús de les instal·lacions unes 3.000 persones alhora. Estaven orientades cap al sud-oest perquè l'energia solar escalfés el "caldarium" sense afectar el "frigidarium".

Tot i ser una construcció de maons, estan ben conservades gràcies al fet que diverses parts van ser reutilitzades com a base per a esglésies i altres construccions. Dins el complex de les termes, actualment es troben:
* La basílica de Santa Maria degli Angeli e dei Martiri, al lloc que ocupava el "tepidarium", bastida per Miquel Àngel per encàrrec del papa Pius IV com a convent cartoixà allà on hi havia la primitiva capella dels Àngels; fou fortament modificada per Vanvitelli el 1749.
* Uns anys després Gregori XIII va utilitzar una part de les construccions del costat per fer-hi els magatzems del gra, ús al qual fou destinada també l'actual sala de la Minerva o sala octagonal (abans Planetari i avui dia una de les seus del Museu Nacional Romà), i de l'oli. Aquests magatzems foren reconvertits posteriorment per a diversos usos col·lectius (presó, hospici), fins a esdevenir la seu de la Facultat de Magisteri.
* El 1589 es va construir l'església cistercenca de San Bernardo alle Terme en una de les dues sales circulars on es jugava a pilota ("spheristerium").
* La part nord-est del recinte, que comprèn, entre altres espais, la palestra oriental, el vestidor ("apodyterium") i una part de la piscina ("natatio"), ha estat reconvertida en el Museu de les Termes (la part simètrica de la banda occidental ha desaparegut sota els carrers Cernaia i Parigi, si bé entre Parigi i Orlando es conserva una part del mur sud-oest).
* La columnata semicircular de l'actual Piazza della Repubblica, realitzada al final del per Gaetano Koch, reprodueix exactament l'hemicicle de la gran exedra de les termes.


Miklós Horthy

Miklós Horthy, cavaller de Nágybánya, en hongarès Vitéz nágybanyái Horthy Miklós (Kenderes, Hongria, 18 de juny de 1868 – Estoril, Portugal, 9 de febrer de 1957), duc de Szeged i d'Òtranto, va ser un almirall de l'Imperi Austrohongarès i més tard regent del Regne d'Hongria (1920-1944).

Membre d'una família fervorosament calvinista de l'aristocràcia rural hongaresa, va ingressar a la marina imperial el 1886 en la qual desenvoluparia una brillant carrera. Després d'ocupar un petit càrrec diplomàtic a l'ambaixada austrohongaresa a Turquia, entre el 1896 i el 1912 va anar ascendint des de tinent de fragata fins a capità de vaixell. L'any 1910 havia estat nomenat ajudant de camp de l'emperador Francesc Josep I d'Àustria, vers al qual sentia una gran devoció. Quan esclatà la I Guerra Mundial comandava el cuirassat "Novara", a bord del qual va resultar greument ferit a la batalla d'Otranto, quan intentava trencar el bloqueig del Mar Adriàtic per part dels aliats. El 1918 es reintegrà al servei i tot seguit fou ascendit a almirall i nomenat comandant en cap de la flota pel nou emperador Carles I d'Àustria.

Acabada la guerra i dissoltes les flotes austríaca (Tractat de Saint-Germain-en-Laye) i hongaresa (Tractat del Trianon), per manca d'accés al mar d'ambdós països, Horthy es retirà a les seves possessions. Tanmateix, quan la coalició social-comunista de Béla Kun va proclamar la República Soviètica d'Hongria (1919), les forces contrarevolucionàries van demanar a Horthy -el militar de més prestigi- que les encapçalés, alhora que l'exèrcit romanès envaïa el país i hi restava fins al 1920. Mentrestant Horthy i la fracció legitimista del seu exèrcit havien engrescat l'exrei Carles IV en vistes a una restauració de la monarquia (de fet, ell mai no havia abdicat el tron hongarès).

Efectivament, el dia 1 de març de 1920 l'Assemblea Nacional va restablir el Regne d'Hongria, però en part per pressions de les potències aliades, en part per l'aversió majoritària contra els Habsburg i també per la pressió psicològica de l'exèrcit que estava envoltant l'edifici del parlament de Budapest, va proclamar Miklós Horhty regent vitalici del regne i el dotà d'amplíssima poders. Literalment, li van ser atorgades "les mateixes prerrogatives que al rei, tret de la concessió de títols nobiliaris i de l'alt patronatge sobre l'Església catòlica hongaresa". La doble paradoxa de Horthy era ser almirall de cap flota i regent de cap rei.

Tot i que formalment tenia els poders d'un monarca constitucional (convocar i dissoldre el parlament, nomenar i revocar el primer ministre i el govern en funció de les decisions de l'assemblea i ser el comandant suprem de les forces armades), el cert és que, en una Hongria que maldava per superar les humiliacions de la postguerra, el tarannà nacionalista, conservador i paternalista de Horthy li atorgà una gran capacitat de tutela sobre tots els òrgans de l'estat.

D'acord amb els corrents centreeuropeus del moment, a partir dels anys trenta va començar a nomenar ministres del pro-nazi Partit de la Creu Fletxada. La proximitat ideològica amb el règim alemany, expressat en mesures restrictives per a la comunitat jueva, permeté que l'any 1938, després de l"'Anschluss" d'Àustria, Hongria recuperés l'Alföld i la Rutènia que havien estat atorgades a Txecoslovàquia.

Quan Alemanya va envair Polònia (1939), Horthy no només es va negar a permetre el pas de tropes per Hongria, sinó que va acollir moltíssims refugiats polonesos, entre els quals hi havia força jueus. Quan va esclatar la II Guerra Mundial, el país es va declarar formalment neutral, encara que aprofités la conjuntura bèl·lica per recuperar territoris que li havien pertangut, cas de Transsilvània (1940) i de la Voivodina (1941). Tanmateix, poques setmanes després que Alemanya ataqués la Unió Soviètica (1941), un incident fronterer va provocar que Hongria s'unís a l'Eix, però la ràpida derrota del seu exèrcit convencé Horthy a cercar unilateralment la pau amb els russos. Entre 1942 i 1944 tingué força contactes amb els aliats i amb el mariscal Tito, alhora que obria el país a gairebé un milió de jueus i a molts presoners de guerra que aconseguien fugir d'Alemanya. El mateix 1942 va nomenar viceregent el seu fill Isztván, però aquest morí aviat en un accident aeri fruit d'un sabotatge nazi.

El març de 1944 l'exèrcit alemany entrava a Hongria i imposava a Horthy el nomenament d'un govern titella presidit pel pro-nazi Döme Sztójay. Amb l'estreta col·laboració de les SS i dels "Creus Fletxades", en poques setmanes hi hagué una deportació massiva de jueus -més de mig milió- a camps d'extermini, a part de l'episodi infamant de famílies senceres que eren afusellades a la riba del Danubi, a Budapest, perquè l'aigua s'endugués els cossos. Horthy va reaccionar destituint Sztójay i negociant la rendició amb els russos que ja ocupaven bona part del país. Aleshores fou obligat a dimitir com a regent del regne (15 d'octubre de 1944) -per a pressionar-lo, un comando capitanejat per Otto Skorzeny arribà a segrestar el seu segon fill, també anomenat Miklós-, fou detingut i empresonat a Baviera, fins que allí caigué en mans de les tropes americanes.

Al final de la guerra, malgrat el que pretenien de Romania i Iugoslàvia, fou exonerat de responsabilitats com a criminal de guerra. L'alliberaren immediatament i s'exilià a Portugal, on morí. El 1993 les seves despulles foren repatriades i sebollides al panteó familiar de Kenderes.


Pedro Sanz Alonso

Pedro Sanz Alonso, nom complet Pedro María Sanz Alonso, (Igea, La Rioja, 27 de desembre de 1953) és un professor d'educació primària i polític espanyol, President de La Rioja entre 1995 i 2015. Està casat i té una filla. Va exercir la docència al País Basc i a la localitat de Nájera entre 1977 i 1981. Va ser director del CEE Marquès de Vallejo i fundador d'Asprodema-Rioja. En 1989 va ocupar el seu primer càrrec al Govern de La Rioja, com a Director General de Benestar Social. En 1990 va passar a ser Secretari General del Partit Popular de La Rioja, càrrec que va mantenir fins a 1993, any que va passar a ser President Regional del PP. Va ser elegit diputat regional a les eleccions de 1991, repetint el 1995, 1999, 2003 i 2007. L'any 1995 va ser nomenat President de La Rioja, càrrec que va ocuper fins 2015, quan va ser succeït per José Ignacio Ceniceros, també del Partit Popular. També va ser membre del Comitè Executiu i de la Junta Directiva del Partit Popular.


Festus

Andrew William "Drew" Hankinson (Cumberland, 22 de desembre de 1983) és un lluitador professional estatunidenc, que treballa actualment a l'empresa World Wrestling Entertainment (WWE), lluitant en la seva marca "SmackDown!" sota el nom de Festus.


Rom the Space Knight

Rom the Space Knight («Rom, el cavaller espacial») és un personatge de ficció creat el .

Basat en un joguet dissenyat per Scott Dankman, Richard C. Levy i Bryan L. McCoy, comercialitzat per Parker Brothers i batejat Rom en referència a la memòria ROM, es tractava d'un robot humanoide lleugerament articulat, amb un díode emissor de llum i que feia bip-bip. Del ninot se'n varen vendre menys de tres-centes mil unitats —un fracàs comercial—, però la sèrie publicada per Marvel Comics per a capitalitzar la patent durà setanta-cinc números mensuals, fins que el 1986 acabà el contracte d'explotació dels drets per part de Marvel.

D'ençà, les aparicions del personatge a l'univers Marvel han sigut comptades i sota altres noms i, encara que Marvel tampoc té dret a reeditar les històries publicades, els còmics originals es venen a preu de saldo.

A Espanya, la sèrie original fon publicada en castellà per tres editorials barcelonines diferents: Ediciones Vértice (1981), Ediciones Surco (1983) i Comics Forum, com a complement dins de la sèrie "Transformers".

Trenta anys després, IDW Publishing adquirí els drets del personatge per publicar nou material a càrrec dels guionistes Christos Gage i Chris Ryall: el número 0, publicat el maig de 2016 per al Free Comic Book Day, revisità l'origen de Rom a mode d'introducció per a una sèrie regular nova, publicada a partir de juliol del mateix any, a més d'un "crossover" amb altres personatges propietat de Hasbro com Action Man, G.I. Joe, M.A.S.K., els Micronauts i els Transformers. No obstant això, ni IDW ni la productora Paramount Picures —que ostenta els drets cinematogràfics de tots eixos personatges— poden fer ús de tota la història original i els personatges secundaris creats per Mantlo, que encara són propietat de Marvel.


Francesc Simón i Font

Francesc Simón i Font (Barcelona, 1843 – maig de 1923) fou un empresari i editor català.

Era fill d'Esteve SImón i Feu natural de Mataro i sabater d'ofici, i de Marianna Font i Serra de Barcelona. Va néixer el 20 de febrer de 1843 al carrer Sant Pau, 21 de Barcelona. De molt jove, segurament als 14 anys, va entrar com a aprenent a la casa editorial de J. Aleu i Fugarull, i aquest fou el seu primer contacte amb el món del llibre.

Va ser un dels fundadors el 1861 de l'editorial Montaner i Simón, juntament amb Ramon de Montaner i Vila, empresa que esdevindria «l'editorial més important de tot l'estat espanyol» a començaments del . L'editorial —que va publicar el seu primer títol el 1868— fou responsable del "Diccionario Enciclopédico Hispano-Americano de Literatura, Ciencias y Artes".

Cal destacar que l'editorial Montaner i Simón va fixar la seu en l'edifici emblemàtic que els socis van fer construir a Lluís Domènech i Montaner a partir de 1879 i que avui és la seu de la Fundació Tàpies, al carrer d'Aragó, 255, de Barcelona.

El 1878 Francesc Simón havia fet construir la Torre Simón de la vila de Gràcia, com a casa d'estiueig, el primer projecte arquitectònic de Lluís Domènech i Montaner. Va ser projectada sota un estil eclèctic neoclàssic pal·ladià que ja anunciava l'estil modernista que el caracteritzaria, tot i que actualment està molt modificada i ampliada.

Juntament amb Ramon de Montaner i Vila i el tonenc Josep Roqueta i Bres va ser propietari del balneari Roqueta de la localitat de Tona. El manantial de Roqueta fou declarat d'utilitat pública el 1895. L'edifici principal era modernista i de gran bellesa, i fou bastit, segons sembla, per Lluís Domènech i Montaner, igualment com d'altres construccions del balneari, aixecades entre el 1885 i el 1890. Tot i que varen resistir fins al 1966 (amb la crisi dels balnearis dels anys seixanta), l'estructura de l'edifici, el pou, la cúpula i la solemne escala de marbre que duia a la deu foren aterrats el 1974.

De nou en el camp de l'editorial, a partir de 1905 Francesc Simón serà el president de l'Institut Català de les Arts del Llibre i de la seva publicació, la Revista Gràfica, amb què s'obre una nova etapa. En aquells moments comptava amb Adolf Alegret com a director literari i el dibuixant Josep Triadó com a director artístic. El 26 de gener de 1906 Simón va inaugurar l'Escola d'Arts Gràfiques (la primera d'Espanya), de la qual va ser el seu màxim impulsor des de l'Institut.

Francesc Simón va fer construir per a la seva família una nova gran casa d'estiueig a Tona, que es coneix precisament com a "Torre Simón", dissenyada per l'arquitecte Francesc Guàrdia i Vial (gendre i col·laborador de Lluís Domènech i Montaner). La casa es va acabar el 1923, precisament el mateix any en què va morir l'important patrici barceloní.

Les seves restes reposen des de 1923 en el panteó familiar del cementiri de Montjuïc, que va fer construir ell mateix amb disseny de Josep Domènech Estapà. L'obra va ser enllestida l'any 1892. És un bloc massís i compacte, amb grans arcs de mig punt a les façanes i cobert amb una cúpula.


Grote Nete

El Grote Nete (= Nete Major) és un dels dos rius font del Nete a Bèlgica. Naix al nord-est de Hechtel, un nucli de Hechtel-Eksel a la província de Limburg i en confluir a la ciutat de Lier amb el Kleine Nete (Nete Menor) forma el Nete, un afluent del Rupel de la conca de l'Escalda. Té una llargada d'uns 44 quilòmetres.

Al , la construcció de dics massa alts i la reducció del riu a la seva funció de desguàs, el mantell freàtic va baixar, les ribes es van assecar i la flora i fauna es van apobrir en conseqüència. Des de principis del 2012 es prepara un projecte de renaturalització duns 30 quilòmetres de la vall del riu entre Nijlen i Heist-op-den-Berg. Un dels aspectes és tornar al llit natural, alentir el cabal i recrear zones inundables a les seves ribes. A més es crearan passos de peix per als peixos migratoris.

En zones sense risc, es van baixar els dics primaris, i si cal es construiràn dics segondaris al limit de la zona inundable. Això contribueix a crear un riu viu amb rics biòtops i redueix el risc d'aiguades avall. Es van recrear estanys naturals per fomentar l'arribada de fauna hidròfila: sabaters "(Gerris lacustris)", "Coenagrion" i altres odonats, i en una segona fase granotes i gripaus. El retorn ribes planes a pendent suau ha d'estimular el retorn de la flora riberenca amb canya i altres plantes on li agrada als ocells aquàtics niar.

;Afluents
* Wimp (Herenthout)
* Molse Nete
* Grote Laak


Hlas lesa

Hlas lesa, H. 243 ("La veu del bosc") és una òpera radiofònica en un acte composta per Bohuslav Martinů sobre un llibret en txec de Vítězslav Nezval. Es va estrenar el 6 d'octubre de 1935 a la Ràdio Txeca de Praga dirigida per Otakar Jeremiáš.

"La veu del bosc" va ser encarregada per Ràdio Praga. És molt més que una peça txeca, melòdica i en l'estil habitual de Martinů. Hi ha un elenc gran, amb un cor de bandits. Composta al mateix temps que "Comèdia en el pont". El llibretista, Nezval, va introduir una veu de narrador, molt adequada per a una òpera radiofònica; aquesta veu situa i aclareix. Una noia i un jove són raptats pels bandits, separadament, i venuts com a esclaus; finalment s'enamoren i s'escapen.


La caiguda d'Ícar

La caiguda d'Ícar (al principi titulat Les forces de vida i d'esperit que triomfen per sobre del mal o senzillament el Mural de la UNESCO) és un mural fet per Pablo Picasso. Està fet amb 40 rajoles de caoba pintades, cobrant una superfície de 90 metres quadrats, fet que el converteix en l'obra més gran de Picasso. Va ser encarregat per l'edifici de la seu central de la UNESCO a París i va ser inaugurat el 29 de març de 1958.


Centre memorial de Kigali

El Centre memorial de Kigali és un museu situat a Kigali, Ruanda, sobre el genocidi de Ruanda. Es va inaugurar coincidint amb el 10è Aniversari del genocidi que va patir Ruanda, el mes d'abril de 2004. El centre ofereix un lloc on enterrar les víctimes del conflicte que van ser localitzades en fosses comunes al voltant de la ciutat, i avui hi són enterrades més de 250.000 persones. També hi trobem els "Jardins de la memòria", un espai creat per a la reflexió, i el "Mur dels Noms", on es mostren els noms de les víctimes que s'han pogut identificar.

El 1990 l'organització Front Patriòtic Rwandès, formada per refugiats de l'ètnia tutsi a Uganda, llançà una ofensiva armada contra la capital ruandesa des d'aquest país. El 1991, el president hutu Juvenal Habyarimana aconseguí, gràcies al suport militar francès, vèncer l'ofensiva guerrillera del FPR i el 1993 es van signar els acords de pau d'Arusha, que implicaren una pacificació supervisada pels cascs blaus de l'ONU; però l'atemptat contra Habyarimana l'abril de 1994 tornà a fer esclatar les tensions ètniques i els paramilitars hutus es llançaren a eliminar l'oposició tutsi. Els enfrontaments desembocaren en un genocidi d'aquesta ètnia.


Davide Plebani

Davide Plebani (Sarnico, província de Bèrgam, 24 de juliol de 1996) és un ciclista italià. Combina la carretera amb el ciclisme en pista.


John Grenfell Maxwell

El general Sir John Grenfell Maxwell, GCB, KCMG, CVO, DSO, PC (Liverpool, 11 de juliol de 1859 - Newlands, 21 de febrer de 1929) va ser un oficial de l'Exèrcit britànic i governador colonial. Va servir durant la Guerra del Mahdí, al Sudan, la Segona Guerra Bòer i durant la Primera Guerra Mundial, tot i que és conegut principalment per haver ordenat l'execució dels líders de l'alçament de Pasqua, el 1916 a Irlanda. Es va retirar del servei el 1922.


Caitlin Fairchild

Caitlin Fairchild és una superheroïna de còmic, creada l'any 1993 per Brandon Choi, Jim Lee i J. Scott Campbell. Propietat de WildStorm Productions i membre del supergrup Gen¹³, el personatge ara forma part de l'Univers DC.

Fairchild aparegué per primera volta en la sèrie "Blackmate Death" junt amb els altres quatre membres de Gen¹³, que protagonitzarien sèrie pròpia l'any següent: cap visible del quintet, Caitlin és una "geek" pèl-roja convertida en una amazona muscular.
En l'argument original d'Image Comics, Caitlin és filla d'Alex Fairchild, del qual hereta superpoders producte d'una experimentació genètica duta a terme pel govern dels EUA en son pare i els altres membres del grup Team 7.


Grisélidis

Grisélidis és una òpera (descrita com un "conte lyrique") en tres actes i un pròleg amb música de Jules Massenet i llibret en francès d'Armand Silvestre i Eugène Morand. Es basa en l'obra homònima dels mateixos autors que es va representar per primera vegada a la Comédie-Française el 15 de maig de 1891, que es basa en el relat medieval de la "pacient Grissil". La història s'ambienta a la Provença del , i es refereix a la pastora Grisélidis, i una sèrie d'intents del dimoni d'atreure-la a la infidelitat. La lleialtat de Grisélidis cap al seu espòs, el Marquès, és forta, tanmateix, i el dimoni és bandejat.

Massenet va començar la composició el 1894, i la va acabar a la fi d'aquell any, però la va revisar la tardor de 1898 abans de tractar una producció potencial amb Albert Carré. Va ser estrenada a l'Opéra-Comique a París el 20 de novembre de 1901, amb Lucienne Bréval en el rol titular. La peça va aconseguir 50 representacions en els primers sis mesos a l'Opéra-Comique, va ser retirada del repertori el 1906, i al mig segle es va veure allí 73 vegades. L'òpera es va representar a Niça, Algèria, Brussel·les i Milà el 1902; a Marsella el 1903 i 1950, i a l'Òpera de París el 1922. Encara que no és part de l'actual repertori operístic, més recentment s'ha vist a Wexford (1982), Estrasburg i Lieja (1986) i Saint-Etienne (1992 en concert).


Le Jeune Sage et le Vieux Fou

Le Jeune Sage et le Vieux Fou ("El jove assenyat i el vell ximplet") és una òpera del compositor francès Étienne Méhul amb un libretto de François-Benoît Hoffman. Agafa la forma d'un "comédie mêlée de musique" (un tipus d"'opéra-comique") dins un acte. Es va estrenar al Théâtre Favart el 28 de març de 1793. L'any 1801 es va tornar a representar revisada.

L'òpera va ser ben rebuda. Una crítica al "Chronique de Paris" de l'1 d'abril va descriure la música com "a estones original, enginyosa i romàntica." Segons David Cairns, la marca com la primera referència a Romanticisme en la música. La obertura descriu musicalment els dos caràcters principals: les flautes representen l'home jove assenyat i els violoncels, trombons i contrabaixos el vell ximplet. Variacions d'aquests temes es troben per tota la partitura.


Kakteen

Kakteen, (abreujat Kakteen), és un llibre amb il·lustracions i descripcions botàniques que va ser escrit pel botànic alemany conegut per la seva contribució a la nomenclatura de les plantes suculentes, Alwin Berger. Va ser publicat l'any 1929 amb el nom d'Illustrierte Handbücher sukkulenter Pflanzen: Kakteen (Berger). En la seva classificació de la família de les cactàcies, on Alwin Berger va acceptar 41 gèneres.


Valentí Oviedo

Valentí Oviedo Cornejo (Manresa, 15 de desembre de 1977) és un gestor cultural català, i des del maig de 2018 el director general del Gran Teatre del Liceu.

Oviedo es va llicenciar en Administració i direcció d'empreses per la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB) i té formació directiva en MBA, IESE i un postgrau en Control de Gestió. Ha col·laborat com a docent en Finances i Màrqueting en el Màster de Gestió Cultural de la Universitat de Barcelona (UB) i la Universitat Internacional de Catalunya (UIC), i ha estat membre de la junta de l'Associació de Professionals de la Gestió Cultural, i de l'Associació Cultural "El Galliner" de Manresa. Va iniciar la seva carrera professional en el sector privat financer però gràcies al seu vincle amb la cultura i les arts va passar a dirigir Manresana d'Equipaments Escènics, a partir del gener del 2008, en substitució de la dimissionària Laura Bozzo.

El 2008 es va convertir en el gerent del Teatre Kursaal de Manresa, responsabilitat que va desenvolupar fins al 2013, moment en què va deixar l'equipament manresà per fer-se càrrec de la gerència de l'Auditori de Barcelona. El 2016 fou nomenat gerent de l'Institut de Cultura de Barcelona (ICUB). El març del 2018 fou nomenat nou director general del Gran Teatre del Liceu en substitució de Roger Guasch.


Moviment Me Too

El Moviment Me Too (escrit en forma d'etiqueta com a #MeToo, "Jo també" en català) és un moviment viral iniciat a les xarxes socials durant l'octubre del 2017 per tal de denunciar situacions d'agressió sexual o abús sexual arran de l'escàndol d'abusos per part del productor Harvey Weinstein.

L'expressió, utilitzada durant molt de temps per alguns activistes, va ser popularitzada per l'actriu Alyssa Milano, que va animar a les dones a piular les seves experiències per demostrar la prevalença de comportaments misògins i masclistes en la societat. Des de llavors, l'etiqueta ha estat utilitzada per centenars de milers de persones, particularment gran quantitat de celebritats del món de l'espectacle i la cultura.

El moviment va ser particularment rellevant a Hollywood, on es va donar un important debat sobre l'abús sexual en la indústria del cinema i la música. Els participants en la protesta van ser nomenats Persona de l'Any de la Revista Time l'any 2017.

El fenomen va tenir moltes variants per país com el "#Jotambé" als Països Catalans amb participants del món de la política i la cultura i s'hi va dedicar un reportatge del programa 30 minuts. Diverses actrius i directores catalanes van denunciar situacions similars en la seva vida professional. També va haver-hi una resposta significativa des del món de l'esport masculí i femení.


Svatojanské proudy

Svatojanské proudy (títol original en txec, en català "Els ràpids de Sant Joan") és una òpera en quatre actes composta el 1869 per Josef Richard Rozkošný sobre un llibret en txec de František Adolf Šubert. Es va estrenar el 3 d'octubre de 1871 al Teatre Provisional de Praga, dirigida per Bedřich Smetana. El 1885 es representà unes altres sis vegades al Teatre Nacional de Praga. El 1885 es representà unes altres sis vegades al Teatre Nacional de Praga.


Tour de l'Ain 2017

El Tour de l'Ain 2017, 29a edició del Tour de l'Ain, es disputà entre el 8 i el 12 d'agost de 2017 sobre un recorregut de 535,9 km repartits un pròleg i quatre etapes. L'inici de la cursa va tenir lloc a Bourg-en-Bresse, mentre el final fou a Culoz. La cursa formava part del calendari de l'UCI Europa Tour 2017, amb una categoria 2.1.

El vencedor final fou el francès Thibaut Pinot (FDJ), que s'imposà al seu compatriota i company d'equip David Gaudu i al també francès Alexandre Geniez (AG2R La Mondiale) que també guanyà la classificació dels punts. En les altres classificacions secundàries Pinot guanyà la del la muntanya, Gaudu la dels joves i Fortuneo-Oscaro fou el millor equip.


Catedral de Troyes

Catedral de Troyes () és una església Catòlica Romana localitzada en la ciutat de Troyes a la Xampanya, França. La catedral és un monument nacional i és la seu del Bisbat de Troyes.


Champdor-Corcelles

Champdor-Corcelles és un municipi nou francès, situat al departament de l'Ain i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps.

El municipi creat l'1 de gener de 2016 per la fusió de Champdor i Corcelles.


José María Sáenz de Tejada y Fernández de Bobadilla (Logronyo, 11 de març de 1920 - Madrid, 7 de juliol de 2016) fou un militar espanyol, cap d'Estat Major de l'Exèrcit de Terra en la dècada del 1980.

Va ingressar a les Forces Armades Espanyoles en juliol de 1936 en allistar-se al Terç "Nuestra Señora de Balbanera" de La Rioja. Va lluitar a la guerra civil espanyola com a alferes provisional als fronts de Somosierra i Catalunya. Després de la guerra continuà a l'exèrcit, arribant al grau de coronel en 1961, a general de brigada en 1981 i tinent general en 1983. En 1975 fou responsable de la Segona Bis (Servei d'Informació de l'Exèrcit) i encarregat de desmantellar la Unión Militar Democrática (UMD), i durant el 23-F, com a cap d'estat major de la I Regió Militar, va col·laborar amb el seu amic Guillermo Quintana Lacaci a desorganitzar la trama colpista. L'11 de gener de 1984 fou nomenat cap d'Estat Major de l'Exèrcit de Terra (JEME). Va ocupar el càrrec fins al 31 d'octubre de 1986, quan va passar a la reserva. Va passar els darrers anys de la seva vida vincular a la Fundació "Desarrollo y Asistencia", pròxima a l'Opus Dei.


Holiday Diary

Holiday Diary, op. 5, és una suite per a piano composta per Benjamin Britten i estrenada el 30 de novembre de 1934 al Wigmore Hall de Londres interpretada per la pianista Betty Humby. La va dedicar a Arthur Benjamin, el seu professor al Royal College of Music. Té una durada de 16 minuts.


Going Backwards

«Going Backwards» és el cinquanta-quatrè senzill del grup anglès de música electrònica Depeche Mode, el segon extret de l'àlbum "Spirit". La seva publicació es va produir el 23 de juny de 2017 inicialment només en format de descàrrega digital, però posteriorment també va aparèixer en CD i disc de vinil.

Es tracta d'una cançó de música folk electroacústica composta per Martin Gore. Les lletres són força polítiques, però a diferència de cançons anteriors en els quals utilitzaven metàfores i al·legories per tractar temes polítics delicats, aquí ho fan de forma oberta per criticar la societat actual massa tecnificada que a la vegada s'està deshumanitzant i que critica tots els mals dels governs actuals sense realitzar cap acció realment.

El videoclip de la cançó es va estrenar el mateix dia del llançament. Dirigit per Timothy Saccenti, està en forma de vídeo interactiu en 360 graus.

Ha estat inclòs en la gira "Global Spirit Tour" i tenint un paper important, ja que generalment obre els concerts.


La llibreria

La llibreria (títol original en anglès: "The Bookshop"), es una pel·lícula dramàtica de 2017 escrita i dirigida per la cineasta catalana Isabel Coixet. El guió es una adaptació de la novel·la "The Bookshop" de la novel·lista anglesa Penelope Fitzgerald. La pel·lícula, que fou rodada en llengua anglesa, està protagonitzada en els seus principals papers pels actors britànics Emily Mortimer i Bill Nighy i la nord-americana Patricia Clarkson l'agost i setembre de 2016 a Portaferry, Comtat de Down, Irlanda del Nord i Barcelona (exteriors a Barcelona, Badalona i Argentona i interiors en estudi). Ha estat doblada al català.

"La llibreria" és una coproducció internacional entre Espanya, el Regne Unit i Alemanya.


Guàrdia Nacional dels Estats Units

La Guàrdia Nacional dels Estats Units (en anglès: "United States National Guard" ) és una força de reserva militar estatunidenca formada per voluntaris. Actualment té uns 467.000 membres, entre tropes actives i reservistes.

Cada Estat dels Estats Units té la seva pròpia guàrdia nacional (és una milícia estatal), i d'acord amb les lleis de l'estat el governador és el comandant en cap constitucional de la guàrdia nacional del seu estat respectiu (així com el President dels Estats Units és el comandant en cap constitucional de la Forces Armades federals o nacionals).

També el Districte de Columbia, i cadascun dels territoris sota sobirania estatunidenca que gaudeixen d'un estatus d'autonomia especial, té el seu propi cos de guàrdia nacional.

No obstant això, en temps de guerra o una altra crisi nacional greu el President dels Estats Units pot posar sota el seu control una part o la totalitat de les guàrdies nacionals dels estats; per a això convoca o federalitza les unitats que necessita, que passen a ser temporalment batallons, brigades, etc. de l'Exèrcit i la Força Aèria (no hi ha unitats de l'Armada en la Guàrdia Nacional). Les guàrdies nacionals dels diferents estats han combatut a l'Iraq i en altres conflictes a l'estranger, formant part de manera temporal de l'Exèrcit estatunidenc.

No obstant això, en molts estats existeix una secció o divisió dins de la seva respectiva guàrdia nacional que se sol anomenar amb diferents noms com: forces de defensa de l'estat, guàrdia estatal, reserves militars de l'estat, o milícies estatals. Les unitats que formen part d'aquesta secció o divisió no poden ser federalitzades en cap cas, ja que són forces militars exclusivament estatals, i per aquesta raó les lleis no permeten que el president dels Estats Units les posi sota el seu comandament, ni tan sols en situacions d'extrema gravetat. Gairebé tots els estats tenen lleis que autoritzen l'existència de les forces de defensa de l'estat i la guàrdia estatal, paral·lelament a la guàrdia nacional ordinària, però només 22 estats i Puerto Rico tenen en la pràctica unes forces de defensa de l'estat (FDE) actives, servint generalment com a suport de la guàrdia nacional i d'altres institucions en missions d'emergència i seguretat nacional. Les forces de defensa de l'estat, es solen organitzar com sí fossin unitats de l'exèrcit de terra, encara que també poden tenir unitats aèries i navals. La seva principal i gairebé única diferència amb els seus companys de la guàrdia nacional és el fet que no poden ser federalitzats.

Els governadors dels estats poden fer servir les tropes de les seves respectives guàrdies nacionals per restablir l'ordre públic en situacions greus (aldarulls violents que la policia no pot controlar), i per socórrer i oferir seguretat en cas de desastres naturals (huracans, terratrèmols, etc.). També poden fer-les servir per recolzar a la policia en operatius contra la delinqüència. L'única excepció a aquesta regla és el Districte de Columbia, el seu govern local no pot fer servir el seu petit cos de guàrdia nacional per afers d'ordre públic i seguretat ciutadana.

El màxim cap militar de la Guàrdia Nacional de cada estat és un funcionari anomenat ajudant general, que és nomenat pel governador del seu estat, i normalment té el rang de general o coronel (Carolina del Sud és l'únic estat a on l'ajudant general és triat pel poble en unes eleccions democràtiques, en comptes de ser nomenat pel governador). A més de ser el militar de més alt rang de la guàrdia nacional del seu estat, l'ajudant general és membre del gabinet del governador de l'estat, amb la categoria de secretari (ministre estatal); des del punt de vista orgànic i administratiu l'oficina de l'ajudant general és un departament del govern estatal i l'ajudant general es una espècie de ministre de defensa de la governació de l'estat. Fins i tot en alguns estats a l'ajudant general se l'anomena secretari de defensa de l'estat, i en altres estats el departament es presidit per l'ajudant general i se l'anomena departament d'afers militars i de veterans de l'estat.

La legislatura estatal (assemblea legislativa estatal) de cada estat aprova i sanciona les lleis que regulen a la guàrdia nacional del seu estat, les quals han de ser promulgades pel governador per entrar en vigència, i aprova o rebutja els ascensos militars proposats pel governador. També la legislatura estatal té el poder d'aprovar o rebutjar el nomenament de l'ajudant general fet pel governador de l'estat (excepte a Carolina del Sud, a on l'ajudant general és triat pel poble en unes eleccions).

L'armament i l'equipament de la guàrdia nacional és el mateix que l'equip dels militars de l'Exèrcit i la Força Aèria; inclosos carros de combat, canons, avions de caça, bombarders (F-16 i altres aeronaus), etc. Els uniformes també són semblants (amb un distintiu que indica que són de la Guàrdia Nacional d'aquell estat). Tot es deu al fet que la guàrdia nacional és la reserva de l'artilleria, la infanteria i les unitats blindades i mecanitzades de l'Exèrcit, i dels esquadrons de caces i bombarders de la Força Aèria. Per aquesta raó, el govern federal (nacional) és el que finança l'adquisició d'aquest armament que es després transferit als diferents estats per a les seves respectives guàrdies nacionals.

El departament de defensa (del ministeri de defensa) del govern federal, fiscalitza i supervisa les guàrdies nacionals dels estats per assegurar-se que els entrenaments del personal són conformes amb els estàndards fixats pel govern federal i pel Congrés dels Estats Units, i també per garantir que es fa un bon ús dels arsenals i els altres equipaments (subministrats pel govern federal). La divisió o secció del Departament de Defensa encarregada d'aquesta tasca s'anomena "National Guard Bureau" (oficina de la guàrdia nacional) i el seu cap és un general que és nomenat pel President dels Estats Units.

Els membres de la Guàrdia Nacional tan sols ofereixen el seu servei els caps de setmana i una setmana sencera cada cert temps; això els permet exercir una vida civil normal (amb altres ocupacions en el sector privat), però quan són convocats pel servei actiu pel governador de l'estat o pel president dels Estats Units, han de treballar com a soldats tots els dies a temps complet, fins que acabi el seu servei militar. No obstant això, existeixen excepcions a aquest règim de servei; es tracta d'aquells militars de la Guàrdia Nacional que per la naturalesa de la seva missió han de prestar servei a temps complet, com els pilots d'F-16 i els altres avions de combat, que han d'entrenar-se constantment i realitzar tasques de patrulla amb moltes hores de vol a la setmana.

En països amb una autonomia limitada i una relació de lliure associació amb els Estats Units, la Guàrdia Nacional compleix funcions protocol·làries o simbòliques com si es tractés de les Forces Armades d'un país totalment independent. És el cas de Puerto Rico, on la Guàrdia Nacional és l'encarregada d'oferir els honors de rigor als caps d'estat o de govern estrangers que visiten l'illa; en representació del governador de Puerto Rico, que és el comandant en cap de la Guàrdia Nacional. Però en tota la resta, la Guàrdia Nacional de Puerto Rico és exactament igual a les guàrdies nacionals dels altres estats federats dels Estats Units (incloent el fet que el president dels Estats Units pot requerir els seus serveis per integrar-se a l'Exèrcit i la Força Aèria estatunidenca, en cas de guerra o d'una necessitat greu).


El Tabaran

El Tabaran és un edifici històric de Mollet del Vallès construït l'any 1919 per encàrrec de la Tenería Moderna Franco-Española (TMFE). Projectat per Sebastià Mayol, l'edifici ocupava 3250 m2 construïts en tres plantes, la seva construcció fou impulsada pels directius de La Pelleria per acollir la seu social de la Societat Cooperativa Obrera de la TMFE I oferir diversos serveis d'oci als treballadors de la Teneria. Probablement, l'origen del seu nom prové de l'espectacle de sarsuela "La Duquesa del Tabarín", molt popular a l'època. Originalment, per formar-ne part, calia ser treballador de la TMFE i no estar afiliat a cap sindicat o societat del ram de la pell, ja que era una societat apolítica. A la pràctica, però, el Tabaran va servir de punt de trobada de persones vinculades a l'esquerra.

A principis del 2018 va esfondrar-se el sostre del l'edifici per la qual s'ha mantingut tancat. En un informe fet per l'Ajuntament el juny de 2018 es declarà l'immoble en ruïna econòmica i urbanística, per aquest motiu, es preveu enderrocar part de l'edifici i construir-hi al seu entorn una vuitantena d'habitatges, una zona verda i un petit teatre i espai polivalent.


Juan Casimiro de Sangenís Corrià

Juan Casimiro de Sangenís Corrià (Lleida, 7 de setembre de 1919 - 2001) fou un farmacèutic i polític català que va desenvolupar càrrecs importants durant els darrers anys del franquisme.

Era fill del diputat carlí Casimir de Sangenís i Bertrand, afusellat sense formació de causa a Lleida poc després del cop d'estat del 18 de juliol de 1936 que va iniciar la guerra civil espanyola. Els fets el van sorprendre a Barcelona i va decidir fugir a Andorra i d'allà a Irun, on es va enrolar a la IV Brigada de Navarra i es va afiliar a FE de las JONS. Participà en l'ofensiva de Catalunya. En acabar la guerra es va llicenciar en farmàcia a la Universitat de Barcelona i el 1948 es va establir novament a Lleida. Fou nomenat diputat provincial, conseller provincial del Movimiento, el 1966 fou president de la Junta Provincial de Fomento Pecuario i de la Cámara Sindical Agraria. En 1967 fou nomenat Paer en cap de Lleida, càrrec que va ocupar fins 1974, alhora que era nomenat procurador en Corts. Quan deixà la paeria fou nomenat president de la Diputació de Lleida, càrrec que va ocupar fins a les eleccions municipals espanyoles de 1979.

En 1977 es va unir a Concòrdia Catalana de Joan Antoni Samaranch i Torelló, però ja no va ocupar cap càrrec públic. Tot i que no va renegar mai del franquisme, acabà defensant el traspàs de les competències de les diputacions catalanes a la Generalitat provisional presidida per Josep Tarradellas i Joan. Va tenir una avinguda dedicada a Lleida fins que va canviar de nom en 2017.


Antonio Elícegui Prieto

Antonio Elícegui Prieto (Zamora, 24 de setembre de 1915 - ? ) fou un militar espanyol, veterà de la guerra civil espanyola i de la Divisió Blava, Capità general de la V Regió Militar durant la transició espanyola.

En 1935 va ingressar a l'Acadèmia d'Infanteria de Toledo. El cop d'estat del 18 de juliol de 1936 el va sorprendre de vacances a Zamora, i immediatament es posà de part dels revoltats. Amb el grau d'alferes fou destinat al front de Madrid; va combatre a la Casa de Campo i a la Ciutat Universitària, on fou ferit el 8 de maig de 1937. Després participà en la batalla de Brunete i fou ascendit a tinent. Al final de la guerra fou destinat a l'11a Divisió i va lluitar a Extremadura, Toledo i Madrid.

Acabada la guerra civil espanyola, continuà els estudis a l'Acadèmia d'Infanteria de Toledo fins que en juny de 1941 es va incorporar com a voluntari a la Divisió Blava amb el grau de capità. Fou ferit en el front del Nord i condecorat amb dues Creus de Ferro, una de primera classe i una altra de segona classe. El 24 de maig de 1942 va tornar a Espanya i el 1945 fou ascendit a comandant. Va ingressar a l'Escola d'Estat Major, i de 1948 a 1955 fou destinat a l'Estat Major de la V Regió Militar. En 1957 és ascendit a tinent coronel i destinat com a cap de les Unitats d'Instrucció de l'Escola Militar de Muntanya a Jaca. De 1960 a 1967 fou cap d'Estat Major de l'Agrupació de Muntanya n.4. En 1967 és ascendit a coronel i nomenat segon cap de l'Escola Militar de Muntanya fins l'abril de 1968, quan és nomenat cap del Centre d'Instrucció de Reclutes número 10 a San Gregorio (Saragossa). En 1969 és nomenat cap d'Estat Major de la Divisió de Muntanya Urgel n.4 i de 1970 a 1971 fou cap d'estat major de les regions militars VII i V.

En 1975 ascendí a general de divisió i fou nomenat governador militar de Las Palmas de Gran Canaria. El 15 de desembre de 1978 ascendí a tinent general i fou nomenat capità general de la V Regió Militar. Va ocupar el càrrec fins que va passar a la reserva el 15 de setembre de 1981.

El maig de 1979, a proposta de Manuel Gutiérrez Mellado, fou nomenat Cap d'Estat Major de l'Exèrcit de Terra el seu home de confiança José Gabeiras Montero, descartant els tres candidats per escalafó, Jaime Milans del Bosch y Ussía, Antonio Elícegui i Jesús González del Hierro. Aquest fet el va enemistar amb Gutiérrez Mellado i el va fer força bel·ligerant amb Adolfo Suárez. Segons Pilar Urbano, fou un dels militars, juntament amb Milans del Bosch, Pedro Merry Gordon, Ángel Campano López, que van protagonitzar el 23 de gener de 1981 el conegut com "incident de la pistola" que va forçar la dimissió de Suárez.


Kauffman Stadium

El Kauffman Stadium, sovint anomenat "The K" i anteriorment conegut com a Royals Stadium, és un estadi de beisbol amb seu a Kansas City, Missouri, on juguen com a locals els Kansas City Royals, una franquícia de la Major League Baseball (MLB). Juntament amb l'Arrowhead Stadium, seu dels Kansas City Chiefs de la National Football League, formen part del Truman Sports Complex. Des del 2 de juliol de 1993, el lloc ha estat conegut com el Kauffman Stadium en honor del propietari fundador dels Royals, Ewing Kauffman.

El Kauffman Stadium va ser construït específicament per al beisbol en una època on la construcció dels estadis multiusos era molt comú. Es considera sovint juntament amb el Dodger Stadium de Los Angeles com un dels millors exemples del disseny de l'estadi modernista.

En l'actualitat és l'únic estadi de beisbol de la Lliga Americana que porta el nom d'una persona, Ewing Kauffman. També és un dels deu estadis de les Grans Lligues de Beisbol que no tenen un nom patrocinat per una companyia; els altres són el Marlins Park, Turner Field, Yankee Stadium, Fenway Park, Wrigley Field, Oriole Park at Camden Yards, Dodger Stadium, Angel Stadium of Anaheim, i Nationals Park (Kauffman, Wrigley, i Turner s'anomenen així per als individus i no per les corporacions que posseïen). L'estadi té 43 anys el 2016, la qual cosa ho converteix en el sisè estadi més antic de les Grans Lligues. Recentment es va sotmetre a una renovació de $ 250 milions, que es va iniciar després de la temporada de 2007 i es va acabar al juliol de 2009.

Els Jocs de les Estrelles de les Grans Lligues de 1973 i 2012 es van dur a terme en el Kauffman Stadium.


Marlins Park

El Marlins Park és un estadi de beisbol de la ciutat de Miami, Florida, Estats Units. És l'estadi dels Miami Marlins, equip professional de beisbol que competeix en la Major League Baseball. El 2014 es va utilitzar per a un partit de futbol per a la copa euroamericana 2014, partit entre el Club Atletico Nacional i el AS Monaco FC, que es va acabar amb un 2-4 a favor dels monegascos.

Fins a l'any 2011, els llavors anomenats 'Florida Marlins' compartien el Sun Life Stadium amb els Miami Dolphins i els Miami Hurricanes. L'estadi es construeix a l'espai deixat pel demolit Orange Bowl. Va ser subseu del clàssic mundial de beisbol del 2013 i del clàssic mundial de beisbol del 2017 i serà seu de la copa de les Amèriques de 2015 a 2017. Va ser la seu del Joc de les Estrelles de 2017, la primera en la història dels Marlins.


Stephen Spender

Stephen Spender (Londres, 28 de febrer de 1909 - 16 de juliol de 1995) va ser un poeta britànic. Fill de l'escriptor i periodista liberal Harold Spender, Stephen va tenir tres germans: Michael, Humphrey i Christine.

Va estudiar a l'Escola Gresham i més tard a la Universitat d'Oxford, i va marxar el 1930 a Alemanya on va iniciar els seus treballs poètics. Va conèixer de prop l'Alemanya nazi i es va manifestar com a socialista. El 1937 es va allistar en el Batalló Britànic que va conformar les Brigades Internacionals que van combatre en defensa de la Segona República Espanyola durant la guerra civil de 1936 a 1938.

En retornar al seu país es va allistar per al servei de bombers de Londres, on va tenir part activa durant la segona guerra mundial. Va mantenir les seves conviccions socialistes però va ser molt crític amb el comunisme a la signatura del Pacte Mólotov-Ribbentrop.

Amb Cyril Connolly i Peter Watson va fundar la revista "Horizon" i més tard "Encounter." Va ser professor en diverses institucions americanes i va ocupar la càtedra Elliston de la Universitat de Cincinnati el 1953. El 1970 va ser nomenat professor d'anglès del University College de Londres.


MG 42

La MG 42 (per a: "Maschinengewehr 42", o "Metralladora 42") és una metralladora de propòsit general dissenyada a l'Alemanya Nazi per a disparar munició de 7,92 × 57 mm, utilitzada en grans quantitats per la Wehrmacht i les Waffen SS durant la Segona Guerra Mundial. Es va dissenyar per a reemplaçar les primeres versions de la MG 34, però tot i que era més cara i la seva producció era més llarga, les dues metralladores van ser produïdes fins al final de la guerra.
Dissenyada per a ser fàcilment produïda i ser barata, la MG 42 va demostrar ser molt fiable i fàcil d'operar. És molt famosa per la seva gran cadència de foc, d'unes 1.200 bales per minut, comparades amb les 850 de la MG 34, i les 450-600 de les metralladora Browning M1919 i les metralladora Bren. Aquesta gran cadència de foc la feia perfecta per donar foc de supressió, i aquesta característica va fer que tingués el sobrenom de la Serra de Hitler.

La MG 42 va ser adoptada per molts països després de la guerra, i va ser copiada o produïda sota llicència. La MG 42 va continuar servint a l'exèrcit alemany, amb el nom de "MG 1", la qual va acabar per ser la "MG 3" amb el seu darrer model. A partir d'aquesta metralladora se'n van construir moltes versions en altres països.


La Comunitat d'aglomeració Rambouillet Territoires (oficialment: "Communauté d'agglomération Rambouillet Territoires") és una Comunitat d'aglomeració del departaments d'Yvelines, a la regió de l'Illa de França.

Creada al 2017, està formada per 36 municipis, tots els del Cantó de Rambouillet. La seu es troba a Rambouillet.


Elena Ruszkowska

Elena Ruszkowska, de nom de soltera Helena Zboińska (Lviv, Imperi Austrohongarès, 23 d'abril de 1877 - Cracòvia, 4 de novembre de 1948) fou una soprano i professora de cant polonesa.

Filla de l'actor Marcel Zboiński i va estudiar cant a la seva ciutat natal, completant els seus estudis a Varsòvia, Viena, Milà i Madrid. En 1894, abans de fer els 17 anys, es va casar amb l'actor Ryszard Ruszkowski (1856-1898). Va debutar en 1900 en l'Òpera Municipal de Lviv, en el paper protagonista de l'òpera "Martha" de  Friedrich von Flotow i aviat va ser contractada per cantar primers papers. El 4 d'octubre de 1900 va cantar el paper de Marinka en l'estrena de l'òpera "Janek" de Wladyslaw Żeleński, composta per a la inauguració del nou teatre d'òpera de Lviv. En 1903 va ser contractada pels Teatres Nacionals de Varsòvia, on va cantar papers principals tant de soprano lírica com de soprano dramàtica. El 1906 va aparèixer a Varsòvia en l'estrena mundial de l'òpera "Maria" de Roman Statkowski.

Va destacar especialment en les heroïnes wagnerianes. Després d'una sèrie d'actuacions a Viena, en 1908 es va tornar a casar amb el secretari del Ministeri de Finances Austríac, Ferdinand Seeliger.

El gener de 1907 es va presentar al Teatre alla Scala de Milà, en l'òpera "Götterdämmerung" de Wagner, fent el paper de Gutrune, i en 1908 com Elena de "Mefistofele" d'Arrigo Boito, acompanyada de Fiódor Xaliapin i sota la direcció d'Arturo Toscanini. Fins al 1914 va seguir cantant com a soprano convidada en teatres d'Itàlia, Espanya (Teatro Real de Madrid i Gran Teatre del Liceu de Barcelona) i Amèrica del Sud (Teatro Colón de Buenos Aires). De 1914 a 1916 va cantar en l'Òpera de l'Estat de Viena de Viena i al Teatre Nacional de Praga. Des de 1919 fins al final de la seva carrera, en 1928, va ser "primadonna" del Gran Teatre de Varsòvia.

Al Teatro Real de Madrid va debutar la tardor de 1909 cantant l'òpera "Tanhäuser" de Wagner i fent poc després el paper d'Aida en l'òpera homònima de Verdi. Va continuar cantant altres papers i va tornar la temporada següent, la de 1910, cantant en aquest teatre, entre altres, el paper de Desdemona de l"'Otello" de Verdi, el paper de Brünhilde de l'òpera "Siegfried" de Wagner, i el paper d'Elena en l'òpera "Mefistófele" d'Arrigo Boito. Al Gran Teatre del Liceu de Barcelona va debutar la primavera de 1910 en "Der fliegende Holländer" de Wagner, sota el títol italià de "Il vascello fantasma," cantant després al mateix teatre i del mateix compositor, en el marc d'un "Festival Wagner", les òperes "Die Walküre" i "Siegfried". Va romandre a Madrid encara al llarg de 1911, oferint recitals i participant en òperes.

Després de 1919, només va actuar a Polònia, especialment a Varsòvia, però també a Cracòvia i Lviv. Després de retirar-se de l'escena es va establir a Cracòvia, dedicant-se a l'ensenyament en el conservatori de la ciutat, i després a la seva pròpia escola privada de cant. Després de la Segona Guerra Mundial va treballar de professora a l'Acadèmia de Música de Cracòvia. Entre les seves alumnes destaquen Ewa Bandrowska-Turska, Ada Sari i Wanda Wermińska.

El seu fill, Wojciech Ruszkowski (1897-1976) va ser un conegut actor polonès.


IEEE 802.11g

IEEE 802.11g és una modificació de l'estàndard 802.11 per WLAN desenvolupat pel grup de treball 11 del comitè d'estàndards LAN/MAN del IEEE (IEEE 802), que amplia la velocitat de transmissió a 54 Mbit/s usant la mateixa banda ISM de 2.4 GHz que el protocol IEEE 802.11b. IEEE 802.11g fou ratificat el juny del 2003.

Normativa que aplica als dispositius que operen a la banda 2,4 GHz : ETSI EN 300 328


Aggabodhi VI

Aggabodhi VI fou rei d'Anuradhapura (Sri Lanka) del 741 al 781. Fou nebot i successor de Mahinda I i era fill de Kassapa III.

A la mort de Mahinda I, el seu fill Aggabodhi que era rei subordinat de Ruhunu, es trobava temporalment a la capital Anuradhapura per negocis. En aquell moment va assolir el govern (no la corona) i va prendre mesures administratives a l'illa, però va enviar una delegació al seu cosí també anomenat Aggabodhi, rei subordinat de la part oriental, demanant-li que anés a prendre possessió del regne; efectivament així ho va fer i va ser proclamat rei com Silamegha Aggabodhi VI. Immediatament va nomenar al seu cosí i homònim (fill de Mahinda I) com a sub-rei. Aquest no obstant va convèncer el seu cosí de deixar el govern en les seves mans i dedicar-se a gaudir dels plaers de la regalia. El sub-rei i governant "de facto" aviat va acabar amb els brots d'anarquia al país.

Però al cap d'un temps la rígida administració del sub-rei Aggabodhi va crear certa oposició que va buscar el suport del rei Silamegha Aggabodhi VI al que van alertar de que el sub-rei podia usurpar la corona quan volgués, ja que de fet era el rei de fet encara que no ho fos de dret. El rei va canviar la seva actitud amb el sub-rei i aquest se'n va donar compte i es va sentir amenaçat, fugint llavors a Ruhunu on va reclutar un exèrcit i va iniciar la guerra. No obstant va patir una derrota decisiva a Kadalinivata, i es va haver de refugiar al districte de Malaya Rata.

Silamegha Aggabodhi VI que tenia un caràcter agraït i valorava el servei que li havia fet el seu cosí que li havia entregat el regne quan fàcilment se'l podia haver quedat, va decidir fer les paus amb ell. Es va presentar per sorpresa a Malaya Ratu i allí es van reconciliar i van retornar junts cap a la capital on el rei li va donar a la seva filla Sangha en matrimoni.

Els primera anys de matrimoni de la princesa Sangha foren desgraciats així que va abandonar al seu marit i va ingressar en un convent fins que un temps després va fugir amb un cosí cap a Ruhuna. Molest per la conducta del seu parent, el rei Silamegha Aggabodhi VI i el sub-rei Aggabodhi van marxar a Ruhunu amb un exèrcit. Allí Aggabodhi va agafar el control del país i va recuperar a la seva esposa. En endavant el rei, el sub-rei i Sangha van viure junts harmoniosament i amb confiança un amb l'altra.

Durant el seu regnat es van construir diversos tancs d'aigua i l'habilitat dels enginyers és esmentada a la història de Caixmir el "Rajataranjini" quan el rei de Caixmir Djayapida va enviar a Ceilan una delegació per contractar enginyers per crear un llac al seu país. Encara que les cròniques singaleses no ho esmenten la crònica xinesa "Tsih-foo Yuen-kwei" diu que hi va haver no menys de quatre ambaixades enviades de Ceilan a la Xina en aquest regnat, una el 742, una al 746, un altre el 750 i la darrera el 762. De la del 742 la crònica diu que el rei "Chi-lo-mi-kia" va enviar al emperador xinès regals consistents en perles, flors d'or, pedres precioses, peces d'ivori i cotó molt fi; en relació a la del 746 diu que l'ambaixador fou un sacerdot braman que portava com a principals regals ornaments d'or, collars preciosos, una copia del gran "Paraina Sutra" i quaranta peces de cotó fi.

El rei va fer reparacions al temple d'Abhayagiri i al de Thuparama, així com a altre "vihares".

Silamegha Aggabodhi VI va morir en el catorzè any de regnat. El seu cosí sub-rei Aggabodhi fou proclamat rei com Aggabodhi VII


S/2015 (136472) 1

S/2015 (136472) 1, anomenat MK 2 per l'equip de descobridors, és l'únic satèl·lit conegut del planeta nan Makemake. Es calcula que té 175 km de diàmetre i un semieix major, de com a mínim 21.000 km. Les observacions que van acabar amb el seu descobriment començaren a l'abril de 2015; utilitzaren la càmera de Camp Ample 3 del "Telescopi espacial Hubble" i la seva descoberta fou anunciada el 26 d'abril de 2016.


Aqua

Aqua és el nom comercial de l'aparença de la interfície gràfica d'usuari del sistema operatiu Mac OS X d'Apple.

El tema Aqua i la interfície d'usuari es va introduir per primera vegada en la Macworld Conference & Expo al gener del 2000 a San Francisco. La primera aparició d'Aqua en un producte comercial va ser en l'alliberament de juliol del 2000 d'iMovie 2.

Els elements del disseny fan uniforme l'aspecte de la majoria de les aplicacions del Mac OS X. La seva meta és "incorporar el color, profunditat, translúcid, i textures complexes visualment atractives" en aplicacions del Mac OS X. Encara que Aqua és la interfície d'usuari completa, dues característiques notables d'Aqua són botons tipus gel (com els de color vermell, groc i verd que controlen la finestra), i un Dock, el qual facilita el llançament i navegació entre aplicacions.

Aqua és el successor de Platinum, que va ser usat en Mac OS 8 i 9.


Suzuki Hustler

El Suzuki Hustler (スズキ・ハスラー, "Suzuki Hasuraa") és un kei car de la marca japonesa Suzuki. El Hustler ha vingut sent produït des de 2014 i actualment i des de 2020 es troba a la seua segona generació. Aquest model només es produeix per al mercat domèstic japonés. El Hustler també és comercialitzat per la marca Mazda amb el nom de Mazda Flair Crossover. El Suzuki Hustler s'ofereix amb motorització de gasolina o híbrida gasolina-elèctric.


Ben Abet

Ben Abet, també escrit "Benhabet", en àrab Ibn Abbād, fou un senyor andalusí mallorquí nascut a final del i mort el que apostatà i es passà al cristianisme durant la Conquesta de Mallorca del Rei en Jaume el 1229.

És mencionat pel Llibre dels Fets com a àmil de Pollença. La crònica diu que es va passar al bàndol català, al qual donà suport militar, i que per aquest motiu va ser recompensat en el repartiment de l'illa. També apareix a la crònica àrab de la conquesta, la qual diu que Ben Abet tenia gran prestigi a l'illa abans de la traïció. És possible que fos un almoràvid hostil a la dinastia almohade i que aquest fos el motiu de les desavinences amb el poder local, però la crònica àrab no ho menciona. Sembla que ell i la seva muller, Abobehia, reberen la possessió d'Alfàbia, de la qual foren hereus els seus fills, de llinatge Bennàsser, els quals encara la tenien el , quan passà a ser dels Santacília. Els Bennàsser de Campanet també reivindiquen ésser descendents de Ben Abet.

Es diu que un dels seus fills, Ibn Sayri, rebatiat com a Miquel de Bennàsser, fou frare dominic al nou convent de Sant Domingo, on fou enterrat i descansà fins que les seves restes foren traslladades al convent de Sant Vicenç Ferrer de Manacor. Miquel de Bennàsser fou un personatge històric, però no es pot provar que fos fill de Ben Abet.


Dins el darrer blau

Dins el darrer blau és una novel·la de Carme Riera publicada l'any 1994 que representa l'entrada de l'autora dins del gènere històric.

La novel·la, que enllaça amb "Cap al cel obert" (2000), tracta el procés de la història dels jueus conversos de Mallorca i és considerada una de les obres més representatives de la literatura catalana recent.


Vientos de agua

Vientos de agua és una sèrie de televisió argentí-espanyola que narra el fenomen de la immigració a través de l'exili d'un asturià en 1934 cap a l'Argentina, fugint de problemes polítics, i el retorn del seu fill en 2001 a causa de la crisi econòmica d'aquest país. Va ser creada pel director argentí Juan José Campanella —autor de pel·lícules com "Luna de Avellaneda", "El hijo de la novia", "El mismo amor, la misma lluvia" i "El secreto de sus ojos"— i coproduïda per 100 Bares, Icónica Films, Pol-ka i Telecinco, tractant-se del producte de ficció més car de la història d'aquesta última. La sèrie consta de tretze episodis de 72 minuts de durada.

Es va estrenar en Espanya el 3 de gener de 2006 en horari "prime time" dels dimarts, emetent els dos primers episodis. Tanmateix, els pobres resultats d'audiència van fer que es traslladés a la franja horària nocturna dels divendres. Després de dues emissions en aquest horari, Telecinco la va retirar de la seva programació el 4 de febrer, argumentant que buscava evitar la pirateria per Internet. Per la seva part, es va estrenar al Canal Trece de l'Argentina el 21 de maig del mateix any, els diumenges a la nit. En aquest país, els nivells d'audiència no van respondre íntegrament a les expectatives; no obstant això, la producció va ser emesa en la seva integritat, encara que amb freqüents canvis de dia i horari d'emissió. La sèrie es troba disponible en format DVD i va ser una de les sèries de televisió més venudes de 2006 a Espanya.


Barbara Rittner

Barbara Rittner (Krefeld, Alemanya Occidental, 25 d'abril de 1973) és una exjugadora professional de tennis alemanya.

Va guanyar dos títols individuals i tres més en dobles al llarg de la seva carrera, i va arribar a les posicions 24 i 23 dels rànquings respectivament. Entre els dos títols individuals hi ha nou anys de diferència, que en aquell moment va esdevenir la segona diferència més gran entre dos títols consecutius. Va ser jugadora habitual de l'equip alemany de la Copa Federació, i en va guanyar l'edició de 1992.

Després de la seva retirada va començar a treballar per la federació de tennis alemanya en diferents càrrecs. Va ser nomenada capitana de l'equip alemany de la Copa Federació (2005), també en va ser la directora tècnica d'entrenadors, i la directora del torneig de Berlín creat l'any 2020.


XII Premis Turia

Els XII Premis Turia foren concedits el 5 de juliol de 2003 per la revista valenciana Cartelera Turia amb la intenció de guardonar les persones i col·lectius que haguessen destacat l'any anterior en qualsevol de les categories i seccions que cobria la revista: cinema (pel·lícula espanyola i estrangera, actor i actriu), teatre, arts plàstiques, literatura, gastronomia, mitjans de comunicació, esports, música, literatura i actriu porno. La llista de guanyadors era escollida per l'equip de redactors i col·laboradors de la revista. L'entrega es va produir al Teatre Talia de València en un acte presentat per Tonino i Juanjo de la Iglesia. Aprofitant l'entrega del premi cívic a la Plataforma Cultura Contra la Guerra es van sentir crits antibel·licistes.

El premi consistia en una estàtua que imitava la que sortia a la mítica pel·lícula "El falcó maltès" (1950) de John Huston.


Revista de Filología Española

La Revista de Filología Española (RFE) és una revista científica espanyola sobre filologia, que va ser fundada el 1914 per Ramón Menéndez Pidal.

La "Revista de Filologia Espanyola" amb una periodicitat semestral, acull treballs de filologia espanyola, i proporciona la informació bibliogràfica relacionada amb els seus continguts que apareix en les revistes rebudes a la Biblioteca Tomás Navarro Tomás (CSIC). Es tracta d'una revista avaluada per experts externs, escrita fonamentalment en castellà, malgrat que admet articles en altres llengües romàniques, amb l'aprovació de Consell de Redacció.

La Revista de Filologia Espanyola, que està indexada en la Web of Science, SCOPUS, CWTS Leiden Rànquing, ERIH Plus, REDIB i DOAJ, facilita l'accés sense restriccions a tot el seu contingut des del moment de la publicació.


Wünsdorf

Wünsdorf és una part de la ciutat de Zossen al districte de Teltow-Fläming a l'estat de Brandenburg. El març de 2005, tenia una població de 6.202 habitants (3.060 homes i 3.142 dones). El lloc té una superfície de 72,92 km². Durant la Segona Guerra Mundial, Wünsdorf es va convertir en la seu de la Wehrmacht.


Lola Casamayor

María Esperanza Casamayor més coneguda com a Lola Casamayor (Madrid, 17 d'agost de 1958) és una actriu espanyola, que compta amb el premi Unión de Actores a la millor actriu de repartiment de cinema pel seu paper de Tia Marita a "Camino".


Andrónico Rodríguez Ledezma

Andrónico Rodríguez Ledezma (Sacaba, 11 de novembre de 1988) és un politòleg, dirigent cocaler i polític bolivià. Actualment és vicepresident de les Sis Federacions Cocaleres del Tròpic de Cochabamba.

Alguns sectors socials del Movimiento al Socialismeo (MAS) van considerar Andrónico Rodríguez com un dels possibles successors d'Evo Morales.


Give a Little Bit

Give a Little Bit és una cançó del grup britànic Supertramp publicada en l'àlbum d'estudi "Even in the Quietest Moments" el 1977. Composta per Roger Hodgson, va ser publicada com el primer senzill de l'àlbum i es va convertir en un notable èxit del grup a l'aconseguir el lloc número quinze de la llista nord-americana Billboard Hot 100 i el vint-i-nou al UK Singles Chart.

Els crèdits de la cançó estan signats per Rick Davies i Roger Hodgson, igual que totes les composicions del grup entre 1974 i 1983, moment en què Hodgson va abandonar la banda. La cançó es caracteritza per l'ús d'una guitarra electro acústica de 12 cordes a la qual es suma un clarinet en el pont de la cançó. Hodgson va declarar que la va escriure inspirant-se en "All You Need Is Love" de The Beatles.

Hodgson ha dit sobre la cançó: "En si mateixa és un missatge tan pur i senzill que crec que és especialment encara més potent avui dia quan el món té més problemes i encara és més difícil de vegades ser compassiu i carinyós perquè hem de plantejar-nos totes aquestes barreres per sobreviure, és una cançó que realment inspira a la gent a donar una mica, a no donar-ne moltes, simplement a donar una mica i a veure que sent al demostrar el que t'importa, i cada vegada que la toco en un concert, miro cap a fora i la gent comença a somriure de seguida i, de vegades, s'abracen mútuament i comencen a cantar amb mi. És una cançó molt unificadora amb un missatge bonic i senzill del qual estic molt orgullós i realment gaudeixo tocant-la".