El tresor de Sierra Madre

El tresor de Sierra Madre (títol original en anglès: The Treasure of the Sierra Madre) és una pel·lícula de John Huston de 1948 i protagonitzada per Humphrey Bogart. Està basada en la novel·la de Ben Traven de 1927 del mateix nom i fou una de les primeres pel·lícules de Hollywood filmades gairebé totalment en exteriors a fora dels Estats Units (a Tampico, Mèxic), encara que les escenes de nit es varen filmar encara a l'estudi. La pel·lícula és bastant fidel a la novel·la.

Cinc grans pel·lícules allunyen Humphrey Bogart del seu etern rol d'home dur i amargat quasi sempre situat sobre la línia que separa el legal de l'il·legal: "Sahara, The Caine Mutiny" (en català "El motí del Caine"), "Passage to Marseille" i "El tresor de Sierra Madre". Les tres primeres pertanyen amb lleugeríssimes variacions al gènere bèl·lic i d'elles sols "El motí del Caine", realitzada quasi deu anys després de finalitzada la contesa, escapen del to triomfalista i propagandístic del cinema fet en aquella època en què els Estats Units mantenien el seu esforç bèl·lic en Europa i el Pacífic. En un sentit totalment contrari, tant "La reina d'Àfrica" com "El tresor de Sierra Madre", ambdues dirigides per John Huston, s'enquadren en un gènere potser menor, el cinema d'aventures, en el que tanmateix destaquen com dues memorables obres mestres en les que cinema i llegenda es donen la mà per a confluir en el desmesurat gust per la vida del seu director i el seu principal protagonista, dos mites del Hollywood dels anys cinquanta.

Conta la llegenda que John Huston acceptà l'encàrrec de rodar "La reina d'Àfrica" nomes perquè el productor, com així fou en efecte, pretenia rodar en exteriors naturals del continent negra. La història amagada darrera la producció i el rodatge de "El tresor de Sierra Madre" coincideix en aquest cúmul de preferències personals, en aquest cas la possibilitat de desplaçar-se a Mèxic, a les que s'uneixen el seu gust per la literatura popular. la novel·la de Ben Traven, i de treballar amb el seu pare, l'actor Walter Huston. Ja fos pel seu talent per a la creació d'una atmosfera trepidant, per l'extraordinari treball dels seus protagonistes o per la solidesa amb que afrontà una pel·lícula que sobre el paper hagués hagut de figurar entre els centenars de productes de segona fila, autoritzats per a tots el públics amb els que Hollywood alimentava la seva poderosa maquinaria industrial dintre i fora dels Estats Units, "El tresor de Sierra Madre" guanyà els Oscar corresponents a Millor Guió i Millor Director. Paradoxalment, la pel·lícula fou un fracàs. D'alguna manera el públic s'havia acostumat a l'encasellament d'Humphrey Bogart i no acceptà que aquest es veies embolicat en una barreja de delirant aventura amb rivets de "western" en la que, a més, donava vida a un personatge ambigu i paranoic la cobdícia del qual el converteix en el "dolent" de la funció. Conseqüentment, la pel·lícula fou relegada per la Warner Bross, i tindrien de passar quasi vint anys des de la seva data de producció fins que els crítics francesos de la "nouvelle vague" especialistes en re valoritzar no pocs dels clàssics menors del cinema americà, li feren justícia.


Messier 61

Messier 61 (M61 o NGC 4303) és una galàxia espiral, de tipus SABbc, situada en la constel·lació de la Verge. Va ser descoberta per Barnabus Oriani el 5 de maig de 1779. Charles Messier la catalogà sis dies després, encara que la va veure el mateix dia que Oriani; en aquella ocasió la va confondre amb un cometa.

M61 és una de les galàxies més grans del cúmul de la Verge; el seu diàmetre aparent és de 6 minuts d'arc que correspon a quasi 100 000 anys llum, comparable al de la Via Làctia; la seva magnitud aparent és de +10, de la qual es dedueix una magnitud absoluta de -21,2.

Una particularitat d'aquesta galàxia és l'estructura dels seu braços, els quals mostren diversos canvis de direcció, que donen a M61 un aspecte poligonal.

S'han observat quatre supernoves en M61 :
* 1926A (mag 12,8) va ser descoberta per Wolf i Reinmuth,
* 1961I (mag 13) per Humason,
* 1964F (mag 12) per Rosino,
* 1999gn (mag 13,4) per Dimai.


José Antonio Pardines Arcay

José Antonio Pardines Arcay (Malpica de Bergantiños, 1943 - Villabona-Amasa, 7 de juny de 1968) fou un policia gallec, membre de la Guàrdia Civil, fill i nét de guàrdies civils, destinat a l'Agrupació de Trànsit, pertanyent al Destacament de Sant Sebastià, primera víctima mortal d'ETA.


L'Institut Català de Paleontologia Miquel Crusafont és una fundació creada el novembre de 2006 i amb la Generalitat de Catalunya i la Universitat Autònoma de Barcelona com a patrons, dedicada a la investigació en paleontologia. Integra dins de la seva estructura l'antic Institut de Paleontologia Miquel Crusafont, fundat l'any 1969 pel sabadellenc Miquel Crusafont i Pairó. És un centre dedicat a la recerca, conservació i difusió de la paleontologia de vertebrats i humana a Catalunya que forma part del programa CERCA. Està ubicat al campus de la Universitat Autònoma de Barcelona, tot i que també té una seu a Sabadell, l'Espai Miquel Crusafont, on es troba el seu museu i l'arxiu de la seva col·lecció. El director actual és David M. Alba. Des de la seva creació el 2006 fins al 2017 va ser dirigit per Salvador Moyà i Solà, el darrer deixeble de Miquel Crusafont i Pairó.

localitzat a l'entitat territorial administrativa


Artio

En la mitologia celta, Artio era una deessa, que sembla haver estat especialment venerada pel poble cèltic dels helvecis, tot i que hi ha dades que indiquen que va ser igualment venerada en altres llocs de l'àmbit cultural celta, incloent la Hispània cèltica (per exemple, entre els beturis), o en Astúries i el País Basc.

Sembla haver estat la divinitat titular de la caça (el que explicaria que de vegades aparegui substituïda per Diana caçadora) i del bosc.

La seva representació física sembla haver-se fet per mitjà d'un os.

D'altra banda, al Pirineu aragonès trobem referències al mateix nom, en llocs com Artieda, en zones de població cèltica (suessetans) tot i que pot suscitar el dubte de si el topònim es va generar a causa de la deessa o de l'animal.


Marquesat de Galtero

El Marquesat de Galtero va ser un títol nobiliari pontifici atorgat l'11 de juny de 1900 pel Papa Lleó XIII a favor d'Eduardo de Casanova i de Galtero (1840-1916), i l'ús del qual va estar autoritzat en Espanya el 31 d'octubre de 1900 per Reial Autorització de la reina regent Maria Cristina d'Habsburg-Lorena en nom del rei Alfons XIII.

EEl títol es va extingir després de la defunció sense descendència, el 10 de juny de 1941, del segon marquès, Guillermo de Casanova y de Vallés, vidt de la marquesa de Dosaigües i vescomtessa de Bétera.


Ducat de Tetuán

El Ducat de Tetuán és un títol nobiliari espanyol creat el 27 d'abril de 1860 per la reina Isabel II a favor de Leopoldo O'Donnell i Jorís, I comte de Lucena.

La seva denominació fa referència a la Batalla de Tetuan, que va tenir lloc durant la guerra hispano-marroquina, (1859-1860), on el Capità General Leopoldo O'Donnell y Jorís, va conquistar per a Espanya la plaça de Tetuán, posant així fi a les hostilitats que venien exercint les tropes marroquines sobre les ciutats de Ceuta i Melilla.


Acadèmia de Cinema Europeu

LAcadèmia de Cinema Europeu (en anglès "European Film Academy", EFA) va néixer per iniciativa d'un grup de directors de cinema europeus que es van trobar a Berlín al novembre de 1988 en la primera presentació dels Premis del Cinema Europeu.

L'entitat va ser fundada oficialment en 1989 amb el nom de Societat Europea del Cinema ("European Cinema Society") per uns 40 cineastes de tot Europa i té la seu a l'avinguda Kurfürstendamm de Berlín. El seu primer president va ser el director de cinema suec Ingmar Bergman i per la seva banda Wim Wenders va ser nomenat President de la Junta de govern. El propòsit de l'entitat era el de promoure al món la cultura cinematogràfica europea i protegir i donar suport als interessos de la indústria fílmica europea. i dos anys després va prendre el nom actual d'Acadèmia del Cinema Europeu i es va registrar com una associació sense finalitats de lucre. En 1996, Wim Wenders va substituir Bergman en la presidència i el productor britànic Nik Powell va assumir la presidència de la Junta. Una Junta de 15 membres de l'Acadèmia, amb seu a Berlín, és l'encarregada de fixar les polítiques de la institució. Originalment el nombre màxim de membres de l'Acadèmia era de 99 però després l'Assemblea General va modificar la norma i els associats han anat en augment fins a aconseguir els 1.850 el gener de 2009, el que li dona una gran inserció en la indústria cinematogràfica europea.


Gwendoline Christie

Gwendoline Christie (Worthing, Sussex, Anglaterra, 8 de juliol de 1978) és una actriu britànica de cinema i de televisió coneguda pel seu paper de Brienne de Tarth a la sèrie "Game of Thrones" i com a Lexi a "Wizards vs Aliens".


Gant-Wevelgem 1999

La Gant-Wevelgem 1999 fou la 61a edició de la cursa ciclista Gant-Wevelgem i es va disputar el 7 d'abril de 1999 sobre un recorregut de 210 km. El vencedor, per segona vegada en la seva carrera, fou el belga Tom Steels (Mapei), que s'imposà a l'esprint en un grup de quinze ciclistes que arribà destacat a l'arribada. El polonès Zbigniew Spruch (Lampre-Daikin) i el neerlandès Tristan Hoffman (TVM) completaren el podi.


Gant-Wevelgem 1997

La Gant-Wevelgem 1997 fou la 59a edició de la cursa ciclista Gant-Wevelgem i es va disputar el 9 d'abril de 1997 sobre un recorregut de 208 km. El vencedor fou el francès Philippe Gaumont (), que s'imposà en un grup de 19 ciclistes que arribà destacat a l'arribada. L'ucraïnès Andrei Txmil (Lotto-Mobistar) i el belga Johan Capiot (TVM-Farm Frites) completaren el podi.


Can Puig de la Bellacasa

Can Puig de la Bellacasa és una masia pairal de Banyoles del , convertida en el fort Beurmann durant la Guerra del Francès, en el 1812, i inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Des de l'any 2000 és la seu del Consell Comarcal del Pla de l'Estany.

Està ubicada en un puig lleugerament elevat i té els seus orígens al , havent estat el bressol de la familia Puig de la Bellacasa, citada a partir de l'any 1300 en la llista de banyolins il·lustres.

Al peu del turó on hi ha can Puig de la Bellacasa, per la banda de la façana posterior, hi ha la font de Can Puig on hi ha també un rentador i una mina. Al costat de la masia s'hi troba el passeig Puig de la Bellacasa, dedicat a Lluís Puig de la Bellacasa i Déu, polític i advocat Barcelona (1886-1960), membre de la família propietària.


Kitasato Shibasaburō

Kitasato Shibasaburō (en japonès: 北里 柴三郎, "Kitasato Shibasaburō") (Okuni, província de Higo, 29 de gener de 1853 – Minato, Tòquio, 13 de juny de 1931) fou metge i bacteriòleg japonès. És conegut per ser el co-descobridor de l'agent infecciós de la pesta bubònica a Hong Kong el 1894, gairebé alhora que el biolòleg suís Alexandre Yersin. Va rebre el títol de baró i la 1a classe de l'Orde del Sol Naixent.


Volta a Llombardia 1999

La Volta a Llombardia 1999 fou la 93a edició de la clàssica ciclista Volta a Llombardia. La cursa es va disputar el 16 d'octubre de 1999, sobre un recorregut de 262 km, i era la desena i última prova de la Copa del Món de ciclisme de 1999. El vencedor final fou l'italià Mirko Celestino, que s'imposà en l'arribada a Bèrgam.


París-Roubaix 2015

La París-Roubaix 2015 va ser la 113a edició de la clàssica ciclista París-Roubaix. La cursa es disputà el 12 d'abril de 2015 entre la vila de Compiègne i el velòdrom André Pétrieux de Roubaix, amb un recorregut final de 253,5 km. Aquesta fou la desena prova de l'UCI World Tour 2015.

El vencedor final fou l'alemany John Degenkolb (), que s'imposà a l'esprint en un grup de set unitats que arribà destacat a l'arribada de Roubaix. Des de la disputa de la primera edició de la París-Roubaix, guanyada per Josef Fischer, cap altra alemany havia aconseguit la victòria en aquesta clàssica. El txec Zdeněk Štybar () i el belga Greg Van Avermaet () completaren el podi.

La cursa també significà l'adéu de Bradley Wiggins a l'equip . Wiggins no es retira del ciclisme professional sinó que passa a dedicar-se de ple a la pista per tal de preparar els Jocs Olímpics de Rio de Janeiro.


Munib al-Masri

Munib Rashid al-Masri —en àrab منيب المصري, "Munīb al-Maṣrī"— (Nablus, 1934), també conegut com «el Duc de Nablus», «el Padrí» i «el Rothschild palestí» (1934), és un enginyer i estadista palestí, patriarca de la família al-Masri. Actualment exerceix com a president de l'Edgo Grup, una multinacional energètica i conglomerat d'enginyeria, i de PADICO, una societat de cartera que controla trenta-cinc empreses abastant indústries tan diverses com les telecomunicacions, la construcció, el turisme, l'energia, les finances i l'agricultura. Habitualment Munib al-Masri és descrit amb l'epítet de «el palestí més ric del món». Les seves propietats personals, segons es diu, equivalen a una tercera part de l'economia palestina.

Entre els seus parents s'hi compten el bilionari Sabih al-Masri, cosí i amic d'al-Masri, president del Banc Àrab i de Paltel, i els seus nebots Bashar al-Masri, empresari, i Taher al-Masri, primer ministre jordà.

Al-Masri, un dels seguidors i amics més propers de Yasser Arafat , ha servit com a ministre en els gabinets de l'Autoritat Nacional Palestina i de Jordània, i ha declinat en diverses ocasions la presidència i el càrrec de Primer Ministre de Palestina, tot i que reté un càrrec electe al Consell Legislatiu palestí. Juntament amb altres homes de negocis israelians influents com el magnat de la tecnologia Yossi Vardi, al-Masri ha advocat enèrgicament per una solució biestatal per al conflicte palestí-israelià, a través la Iniciativa Trencant l'Impàs.


Cantina Santa Maria la Palma

La Cantina Santa Maria la Palma és una hisenda vinícola italiana amb seu a la localitat homònima de Santa Maria La Palma, una fracció de l'Alguer.

Fundada el 1959 per colons de diversos orígens que van participar en la recuperació de la Nurra, a la zona compresa entre port del Comte i porto Ferro, i seguint l'exemple d'èxit de la propera Sella&Mosca, compta avui amb uns tres centenars de socis i 700 hectàrees de vinyes que han arribat a produir vora 65.000 quintars de raïm en 2009 i 3,5 milions d'ampolles l'any.

Present des de fa dècades en el mercat nacional i internacional, produeix entre altres el vermentino de Sardenya "Aragosta", el vi blanc en ampolla més venut a Itàlia. Entre els diferents productes s'esmenten gran crù, vins novells, escumosos, pansits, Alghero DOC, de raïm garnatxa, cagnulari, monica, chardonnay i cabernet sauvignon.


Manuel Tovar Siles

Manuel Tovar Siles (Granada, 10 d'agost de 1875- Madrid,10 d'abril de 1935)va ser un dibuixant i caricaturista espanyol. Va emprar puntualment el pseudònim «Don Hermógenes». Fou qualificat per Mariano Sánchez de Palacios com «una de les figures més representatives del Madrid periodístic del primer quart de segle». Al periòdic "La Libertad" se'l va descriure després de la seva defunció com «Manolo Tovar era per a Madrid el seu dibuixant popular».

El propi Manuel Tovar va afirmar en una entrevista que el seu ensenyament va ser autodidacte, així com que un dels artistes que més el va influir va ser Ramón Cilla. Encara que va col·laborar en els seus inicis per a revistes de València i Barcelona, es traslladà jove a Madrid. Va conrear àrees diverses, com la caricatura personal, la sàtira política o ben temàtiques costumistes, a més de pintar olis i aquarel·les, faceta aquesta última menys coneguda. Treballà il·lustrant publicacions com "Madrid Cómico", "Gedeón", "La Correspondencia de España", "El Liberal", "ABC", "El Sol", "La Voz", "La Esfera", "Blanco y Negro", "Nuevo Mundo", "Mundo Gráfico" o "Buen Humor".

En el terreny personal va estar casat amb Concepción Rodríguez i van tenir dos fills, Manuel i Conchita. Després de la seva mort el 10 d'abril de 1935, fou enterrat al cementiri de l'Almudena.


Julius Saaristo

Juho "Jussi" Julius Saaristo (Tampere, Pirkanmaa, 21 de juliol de 1891 – Tampere, 12 d'octubre de 1969) va ser un atleta finlandès, especialista en el llançament de javelina, que va competir a començaments del .

El 1912 va prendre part als Jocs Olímpics d'Estocolm, on va disputar dues proves del programa d'atletisme. En el llançament de javelina a dues mans guanyà la medalla d'or, mentre en el llançament de javelina guanyà la medalla de plata.

Vuit anys més tard, després de l'obligat parèntesi de la Primera Guerra Mundial, als Jocs d'Anvers, va disputar la prova del llançament de javelina del programa d'atletisme, on fou quart.

Després de graduar-se en enginyeria mecànica i elèctrica, el 1915 es va allistar en l'exèrcit alemany i va ser assignat al 27è Batalló de Jägers. Durant la Primera Guerra Mundial va lluitar al front oriental, al riu Misa i al golf de Riga. El 25 de febrer de 1918 va tornar a Finlàndia, on va lluitar en la guerra civil finlandesa com a oficial. Posteriorment va continuar servint a l'exèrcit finlandès fins a la Segona Guerra Mundial. Va morir d'un càncer de coll.


Bükme

Bükme o Mercimekli bükme (turc per "bükme" amb llentilles) és un plat de massa, de la cuina turca, similar a una mena de börek turc. Es fa amb fulles de massa (yufka) fresca omplertes amb llentilles bullides, i es cuina al forn. Altres ingredients són l'oli de cuinar, margarina, cebes, sal i espècies. Abans de fornejar la safata es pinta amb oli de cuinar i s'utilitza paper de cuinar per a cobrir el fons. És un plat típic d'Afyon i voltants, especialment del districte d'Emirdağ. Com la província d'Afyon és famosa per la producció del cascall ("Afyon" significa opi), també es fa bükme amb llavors d'aquest planta, llavors el plat s'anomena "haşhaşlı bükme" (bükme amb llavors de cascall).


14a etapa del Tour de França de 2016

La 14a etapa del Tour de França de 2016 es disputà el dissabte 16 de juliol de 2016 sobre un recorregut de 208,5 km entre Montélimar i Villars-les-Dombes, Parc des Oiseaux.


15a etapa del Tour de França de 2016

La 15a etapa del Tour de França de 2016 es disputà el diumenge 17 de juliol de 2016 sobre un recorregut de 160 km entre Bourg-en-Bresse i Culoz.


Mèrmer

Mèrmer (en grec antic Μέρμερος) va ser, segons la mitologia grega, un dels dos fills de Jàson i Medea.

Juntament amb el seu germà Feres va morir a Corint, de la mà de Medea, que va castigar així la infidelitat de Jàson. Unes versions diuen que els dos fills de Medea van cremar quan es va incendiar el vestit que ella havia enviat a la futura esposa de Jàson, Creüsa, o bé, i aquesta és la versió més estesa, que Medea matà Feres i Mèrmer quan va marxar de Corint. Una altra tradició explica que Mèrmer i Feres van ser lapidats pels corintis perquè havien portat a Creüsa, la filla del rei Creont, els regals maleïts que havien provocat la seva mort i la del rei.

També es deia que Mèrmer, el fill primogènit de Jàson i Medea, havia mort acompanyant el seu pare a Còrcira quan aquest va ser desterrat després de la mort de Pèlias. Durant una cacera, a l'Epir, el va matar una lleona.


Campionats Europeus de judo de 2016

Els Campionats Europeus de judo de 2016 van ser la 27a edició dels Campionats Europeus de judo, organitzats per la Unió de Judo Europeu, i celebrats a Kazan (Rússia), entre el 21 i el 24 d'abril de 2016.


Lámparas Z

Lámparas Z (Sociedad Española de Lámparas Eléctricas Z) fou una empresa catalana, destinada inicialment a la fabricació de llums o bombetes incandescents, i posteriorment a altres productes d'il·luminació (llums fluorescents) i aparells elèctrics d'ús domèstic, ubicada inicialment a la Gran Via de les Corts Catalanes (cantonada carrer Mèxic), de Barcelona i, posteriorment, al passeig de la Zona Franca, de la mateixa ciutat.


Sacerdot de Cadis

El Sacerdot de Cadis és una estatueta masculina de bronze i amb una màscara d'or trobada a la ciutat de Cadis (Andalusia el 1928, i conservada actualment en el Museu Arqueològic Nacional d'Espanya de Madrid. Està datada del segle VIII o VII aC (Període Orientalitzant Ibèric, Edat de Ferro I). Podria ser una representació del déu Ptah importada del Mediterrani oriental, probablement de Fenícia, o bé d'un sacerdot del temple de Melcart.

El idolillo en qüestió és una peça exquisida d'orfebreria orientalitzant, que en l'actualitat es conserva al Museu Arqueològic Nacional. Per la túnica enganxada al cos i la posició de les mans es va creure que representava a un sacerdot, d'aquí el seu nom, però la interpretació més probable és que es tracti d'una imatge del déu Ptah. Aquesta divinitat era protectora dels artesans del metall i són nombrosos els exemplars trobats a Egipte i altres zones de la Mediterrània. La peça es va localitzar durant els treballs de fonamentació, a cinc metres. de profunditat, però al no realitzar-se una excavació metòdica es va perdre tota la informació de context. Per anàlisi estilístic es pot datar entre els segles VII i IV a. de C. L'Expedient publicat a la Gaseta de Madrid ho signava Eduardo Callejo de la Costa (1875-1950), que el 1926 va ser impulsor de l'anomenat "Decret Callejo " per a la protecció del Patrimoni, encara que en aquest cas s'invocava el Reglament de Excavacions de 1912: "Art. 5. ° Seran propietat de l'Estat, a partir de la promulgació d'aquesta llei, les antiguitats descobertes casualment en el subsòl o trobades a demolir antics edificis. " En aquest cas, la intervenció de l'erudit local Àngel Picardo, va fer que les autoritats tinguessin notícia ràpida de la troballa i intervinguessin per fer valer el principi de propietat pública de les restes arqueològics. Si no hi hagués hagut aquesta actuació amb el temps l'estatueta podria haver acabat en la nodrida col·lecció particular dels germans Behn.


Tommaso Antici

Tommaso Antici (Recanati, Estats Pontificis, 10 de maig de 1731 – 4 de gener de 1812) va ser un cardenal i diplomàtic italià, que ocupà els càrrecs de Camarlenc del Col·legi Cardenalici i de Prefecte de la Congregació del Concili.

Va ser diplomàtic a Parma i Piacenza (1763-1767), Colònia (1762-1789), al Palatinat (1769-1777), a Polònia (1768-1795), a Lieja (1767-1784/1788), a Prússia (1776-1778), al comtat dels Palatinat-Zweibrücken (1777-1798) i a Baviera (1776-1798).

El 30 de maig de 1766 el rei Estanislau August de Polònia el nomenà encarregat de negocis polonès davant la Santa Seu de Roma. Antici era el típic "condottiero" diplomàtic italià. Inicialment vinculat a la representació diplomàtica del representant polonès de l'elector de Baviera i l'elector de Colònia, decidí no fer-ho sota la pressió de Varsòvia. El 24 de març de 1768 va ser promogut a ministre plenipotenciari. El 1768 va ser fet "Indygenat". Des de 1789 es trobà sota la protecció reial, representant Polònia davant la Santa Seu.

A inicis del regnat d'Estaniuslau August no va poder aconseguir res de la Cúria Romana. La Santa Seu es negà a veure els esforços de reforma a Polònia.

El 1767 va ser nomenat cavaller de l'orde de Sant Estanislau, i el 1780 va rebre l'orde de l'Àliga Blanca.

El Papa Pius VI el va crear cardenal al consistori del 30 de març de 1789. El 1793 va ser fet camarlenc del Col·legi de Cardenals i prefecte de la Congregació del Concili. Dimití del cardenalat el 1798, oficialment per motius de salut, retirant-se a Recanati, on va viure fins a la seva mort.

No va participar en el conclave de 1799-1800, celebrat a Venècia, i en el qual s'escollí a Pius VII.


(985) Rosina

(985) Rosina és un asteroide del cinturó principal descobert per l'astrònom Karl W. Reinmuth en 1922 des de l'observatori de Heidelberg-Königstuhl a Heidelberg, Alemanya.

Possiblement va ser nomenat per una noia de l'almanac Lahrer Hinkender Bote, publicat en la ciutat de Lahr, Alemanya.

La seva distància mínima d'intersecció de l'òrbita terrestre és de 0,65712 UA.

Les observacions fotomètriques recollides d'aquest asteroide mostren un període de rotació de 3,01 hores, amb una variació de lluentor de 12,7 de magnitud absoluta.


(1640) Nemo

(1640) Nemo és un asteroide del grup dels asteroides que creuen l'òrbita de Mart i va ser descobert per Sylvain Julien Victor Arend des del Real Observatori de Bèlgica, Uccle, el 31 d'agost de 1951.

Designat al principi com a 1951 QA, després va ser anomenat Nemo, el capità personatge de la novel·la "Vint mil llegües de viatge submarí" de l'escriptor francès Jules Verne.


Busturialdeko Hitza

Busturialdeko Hitza (en català, "La Paraula de Busturialdea") és una publicació periòdica en basc. Va ser fundada el 15 de desembre de 2005 i el seu àmbit territorial és la comarca biscaina de Busturialdea, d'aquí el seu nom. La seva freqüència de publicació és quinzenal.

Aquesta publicació va aparèixer com una iniciativa privada per proporcionar notícies en basc a les vint poblacions de la comarca (Ajánguiz, Arrazua, Bermeo, Busturia, Cortézubi, Ea, Elanchove, Ereño, Errigoiti, Forua, Gautéguiz d'Arteaga, Guernica i Luno, Ibarranguelua, Mendata, Morga, Múgica, Mundaca, Murueta, Nabarniz i Pedernales). Al moment de la seva aparició ja hi havia altres publicacions comarcals o locals en basc, com Tolosaldeko Hitza, Oarsoaldeko Hitza, Lea-Artibaialdeko Hitza, Urola Kostako Hitza, Goierriko Hitza i Irutxuloko Hitza.

Inicialment es va publicar de dimarts a diumenge però les necessitats econòmiques van fer que des de febrer de 2007 aparegués solament de dimarts a dissabte. Els problemes financers es devien en part en què en ser una empresa privada, alguns ajuntaments del seu àmbit d'actuació no la subvencionaven.


Foxboro Stadium

El Foxboro Stadium va ser un estadi situat a Foxborough (Massachusetts), Estats Units, a uns 35 km al sud-oest del centre de la ciutat de Boston. Tenia una capacitat de 60.000 espectadors aproximadament.

Va ser inaugurat el 1971 per albergar els partits de futbol americà dels New England Patriots de la National Football League.

A més van jugar allí equips professionals de futbol: els New England Tea Men de la North American Soccer League des de 1978 fins a 1980, i el New England Revolution (MLS) des de 1996 fins a 2001.

En el Foxboro Stadium es van jugar sis partits de la Copa Mundial de Futbol de 1994, entre ells Argentina vs Grècia en el qual Maradona va marcar el seu últim gol mundialista. El partit Argentina-Nigèria és tristament recordat perquè Diego Armando Maradona no va passar el control antidopatge, marcant l'inici de l'ocàs de la carrera de l'ídol argentí del futbol mundial.

Foxboro també va albergar cinc partits de la Copa Mundial Femenina de Futbol de 1999, així com la final de la Major League Soccer de 1996 i 1999.

A més es va utilitzar per a partits dels Boston College Eagles de la Divisió I de l'NCAA de futbol americà universitari.

D'altra banda, es van realitzar concerts musicals de Madonna, Bob Dylan, Metallica, Van Halin, Scorpions, Guns N' Roses, Pink Floyd i The Rolling Stones.

La seva construcció va costar amb prou feines 7 milions de dòlars, a causa que la franquícia no va rebre suport financer del govern estatal ni local. A més de l'escàs confort, la falta de sostre el va fer especialment fred i ventós a l'hivern.

L'estadi va ser demolit poc després d'acabada la temporada 2001, en la qual els New England Patriots van guanyar la seva primera Super Bowl. En el lloc on estava el vell estadi avui se situa el seu successor, el Gillette Stadium, equipat amb restaurants, llotges i altres serveis dels quals mancava el Foxboro Stadium.


Pico Basilé

Pico Basilé (antigament Pico de Santa Isabel) és la muntanya més alta de Guinea Equatorial. Està localitzada a l'illa de Bioko, propera a la ciutat de Malabo. Amb una altitud de 3.011 m és el cim del més gran i més alt dels tres volcans en escut basàltic superposats que formen l'illa. Des del cim, es pot veure el mont Camerun cap al nord-est.

Bioko es va formar al llarg de la línia del Camerun, uns de les principals falles geològiques que s'estén des de l'oceà Atlàntic, fins al Camerun. Aquesta línia inclou altres illes volcàniques en el golf de Guinea com Annobón, Príncep i Sao Tomé, juntament amb l'estratovolcà massiu del mont Camerun.


Miquel Polo i Silvestre

Miquel Polo i Silvestre fou un ciutadà de Mollerussa (Pla d'Urgell) molt apassionat de la seva ciutat, i d'aquí naix la seva vocació periodística centrada, principalment, en les seves cròniques ciutadanes i comarcals. Va escriure diversos llibres sobre temes relacionats amb la ciutat de Mollerussa i també va ser col·laborador informatiu de La Mañana, La Vanguardia i les agències EFE i Piresa i un notable historiador de la ciutat. Tot i que va realitzar els seus estudis a La Salle de Mollerussa i la seva procedència per part de pare era de Tragó de Noguera, la seva implicació en la comarca del Pla d'Urgell, propicià que el 2014 l'alcalde de Mollerussa, Marc Solsona, li lliurés la placa en reconeixement de la seva tasca com a cronista de la ciutat. L'any 2001 va rebre la Medalla d'Argent del Centenari de la Federació Catalana de Futbol.


José María González Ortea

José María González Ortea (Gijón, Astúries, 1946 - Palma, 18 de març de 2015) fou un polític balear d'oren asturià. Era casat amb Catalina Enseñat Enseñat.

En 1974 es llicencià com a enginyer de camins, canals i ports i es va instal·lar a Mallorca, on va treballar en nombrosos estudis i projectes. Alhora milità en el Partit Liberal, amb el qual es va integrar a Alianza Popular i després al Partit Popular de les Illes Balears, amb el que fou elegit diputat a les eleccions al Parlament de les Illes Balears de 1987, 1991, 1995 i 1999.

Fou conseller de turisme del primer govern de Jaume Matas (1996-1999) i també conseller del Consell de Mallorca.

També fou president de la Confederació Hidrogràfica del Xúquer entre novembre de 2002 i maig de 2004, i el de gerent del Fogaiba entre juny de 2005 i juliol de 2007.


Windows 10

Windows 10 és una sèrie de sistemes operatius desenvolupats per Microsoft i llançats com a part de la seva família de sistemes operatius Windows NT. És el successor de Windows 8.1, llançat gairebé dos anys abans, i va llençar la versió de disponibilitat general (RTM) el 15 de juliol de 2015 i publicat a grans trets per al públic en general el 29 de juliol de 2015.Windows 10 es va estar disponible per descarregar mitjançant MSDN i Technet, i com a actualització gratuïta per a còpies minoristes d'usuaris de Windows 8 i Windows RT a través del Windows Store. Windows 10 rep novetats a les compilacions de forma contínua, que estan disponibles sense cost addicional per als usuaris, a més de versions de proves addicionals de Windows 10, que estan disponibles per a Windows Insiders. Els dispositius en entorns empresarials poden rebre aquestes actualitzacions a un ritme més lent o utilitzar fites de suport a llarg termini que només reben actualitzacions crítiques, com ara els pedaços de seguretat, durant la seva vida útil de deu anys de suport ampliat.

Una de les funcions més notables de Windows 10 és el seu suport per a aplicacions universals, una expansió de l'estil Metro introduït per primera vegada a Windows 8. Les aplicacions universals es poden dissenyar per funcionar en diverses famílies de productes de Microsoft amb codi gairebé idèntic inclosos PC, tauletes, telèfons intel·ligents, sistemes incrustats, Xbox One, Surface Hub i Realitat mixta. La interfície d'usuari de Windows es va revisar per gestionar les transicions entre una interfície orientada al ratolí i una pantalla tàctil: interfície optimitzada basada en dispositius d'entrada disponibles, especialment en PC 2 en 1, ambdós les interfícies inclouen un menú Inici actualitzat que incorpora elements del menú inicial tradicional de Windows 7 amb els mosaics de Windows 8. Windows 10 també va introduir el navegador web Microsoft Edge, un sistema d'escriptori virtual, una funció de gestió de finestres i escriptoris anomenada Vista de tasques, compatibilitat amb empremta digital i un sistema de reconeixement facial, noves funcions de seguretat per a entorns empresarials i DirectX 12.

Windows 10 va rebre crítiques sobretot positives en el seu llançament original. Els crítics van elogiar la decisió de Microsoft de proporcionar una interfície orientada a l'escriptori en línia amb versions anteriors de Windows, en contrast amb l'enfocament orientat a tauletes de Windows 8, tot i que es va criticar el mode d'interfície d'usuari orientat al tacte de Windows 10 per contenir regressions a la interfície orientada al tacte del seu predecessor. Els crítics també van elogiar les millores del programari inclòs en Windows 10 sobre Windows 8.1, la integració de Xbox Live, així com la funcionalitat i les capacitats de l'assistent personal de Cortana i la substitució d'Internet Explorer per Edge. No obstant això, els mitjans de comunicació han estat crítics amb els canvis en els comportaments del sistema operatiu, inclosa la instal·lació de l'actualització obligatòria, privadesa sobre la recopilació de dades realitzada pel sistema operatiu per a Microsoft i els seus socis i adware - tàctiques bàsiques per promocionar el sistema operatiu a el seu llançament.

Microsoft inicialment pretenia que Windows 10 estigués instal·lat en més de mil milions de dispositius en un termini de tres anys des del seu llançament; aquest objectiu es va assolir, finalment, gairebé cinc anys després, el 16 de març de 2020. El gener de 2018, Windows 10 va superar a Windows 7 com la versió més popular de Windows a tot el món; i al maig de 2020, Windows 10 va superar a Windows 7 com la versió més popular de Windows a la Xina. L'agost de 2020, s'estima que el 73% dels PC amb Windows utilitzen Windows 10, amb una xifra del 57% de tots els ordinadors (inclòs el Mac / Linux) i el 26% de tots els dispositius (inclosos els mòbils, les tauletes i les consoles).


Hippopotamyrus macrops

Hippopotamyrus macrops és un peix africà del gènere Hippopotamyrus en la família "Mormyridae," endèmic a diverses conques hidrogràfiques d'Àfrica, com els rius Pool Malebo, Luvua, i al sector baix i mig del Congo. És nativa de la República Democràtica del Congo i Camerun0.


Catedral de Salamanca

La Catedral de Salamanca, Catedral de la Asunción de la Virgen, dita popularment Catedral Nueva,és una de les dues catedrals de la ciutat de Salamanca, a Espanya, junt a la catedral vella. És la seu de la Diòcesi de Salamanca. Va ser bastida entre els segles XVI i XVIII mesclant els estils gòtic tardà, renaixentista i barroc. Té un campanar de 110 metres que és el segon més alt entre les catedrals espanyoles. El 1887 el temple va ser declarat Monument Nacional.

La idea de construir una catedral nova sorgeix al segle XV per l'augment demogràfic de Salamanca degut a la seva universitat. Es va projectar que fos paral·lela a la catedral Vella. La primera pedra es va posar l'any 1512 Les obres acabaren el 1733. Té planta rectangular, amb tres naus i dues mes de capelles. Pels efectes del Terratrèmol de Lisboa de 1755, es va haver de refer la seva cúpula i reforçar el campanar.


Eran Liss

Eran Liss (nascut el 2 de juliol de 1975) és un jugador d'escacs israelià, que té el títol de Gran Mestre des de 1995.

A la llista d'Elo de la FIDE de l'octubre de 2020, hi tenia un Elo de 2418 punts, cosa que en feia el jugador número 49 (en actiu) d'Israel. El seu màxim Elo va ser de 2540 punts, a la llista de juliol de 1997 (posició 234 al rànquing mundial).


La trastienda

La trastienda és una pel·lícula espanyola de 1975, dirigida per Jordi Grau i Solà, amb guió de Alfonso Jiménez i José Frade, basada en un relat del mateix Frade i de Grau. És protagonitzada per María José Cantudo, Frederick Stafford i Rosanna Schiaffino.

La pel·lícula és recordada especialment per recollir el primer nu integral del cinema de la Transició Espanyola, després que el Ministeri d'Informació i Turisme suavitzés al febrer d'aquest mateix any la prohibició de la nuesa en les pel·lícules, permetent-la «segons les necessitats» del realitzador en el que són considerats els començaments del "destape", terme associat en aquest període a pel·lícules d'alt contingut eròtic. A més de l'eròtic, la pel·lícula comptava amb el reclam de presentar la festa dels Sanfermines de Pamplona i la crítica a l'Opus Dei..


Volta a Llombardia 1983

La Volta a Llombardia 1983 fou la 77a edició de la clàssica ciclista Volta a Llombardia. La cursa es va disputar el diumenge 15 d'octubre de 1983, sobre un recorregut de 253 km. El vencedor final fou l'irlandès Sean Kelly, per davant de Greg LeMond i Adrie van der Poel.


Eugenio Courret

Eugenio Courret (Angulema, Charente, 1841 - França, 1920) va ser un fotògraf francès radicat a la ciutat de Lima, Perú. Va arribar a aquesta ciutat en 1860 per treballar com camarógraf en l'estudi fotogràfic de Eugène Maunoury. En 1863 va fundar amb el seu germà Aquil·les l'estudi “Fotografia Central”. En 1887 va deixar l'estudi a Adolphe Dubreuil para després, en la dècada de 1890, retornar a França on va prosseguir la seva labor fotogràfica. L'estudi Courret va fer fallida definitivament en 1935, l'arxiu comptava llavors amb més de 150.000 negatius. A causa d'això, es va lliurar a molts dels seus treballadors com a part de pagament els negatius de vidre. Entre aquells que van rebre tal pagament va estar la família Rengifo, els qui conserven un arxiu d'aproximadament 54.000 plaques. En 1987 aquesta família va oferir aquest arxiu a la Biblioteca Nacional de Perú perquè sigui protegit.


Colònies de l'Estret

Les Colònies de l'Estret (en anglès i oficialment "Straits Settlements"; en malai: Negeri-negeri Selat, نݢري٢ سلت; en xinès: 叻嶼呷/海峽殖民地) van ser un grup de territoris britànics localitzats en el sud-est asiàtic, originalment establerts l'any 1826 com a part dels territoris controlats per la Companyia Britànica de les Índies Orientals, encara que a partir de l'1 d'abril de 1867 van quedar sota control directe britànic.

L'"estret" al que es refereix el seu nom és l'estret de Malaca. Consistien en quatre assentaments a Malaca, Penang, Dindings i Singapur, tots ells situats a la península de Malaca. El 1886 se li van agregar les illes Cocos (que del 1878 al 1886 havien estat dependència de la colònia britànica de Ceylon o Ceilan) i el 1888 s'hi va incorporar l'illa Christmas. L'1 de gener de 1807 se li va agregar l'illa de Labuan, situada al nord de l'illa de Borneo. Labuan, Singapur i Christmas foren ocupats pels japonesos el 1942 i recuperades el 1945. Les Colònies de l'Estret van ser dissoltes l'1 d'abril de 1946 a causa de la reorganització britànica de les seves dependències en el sud-est asiàtic després de la Segona Guerra Mundial. Llavor es va restablir la colònia de Singapur (que ja havia existit de 1824 a 1826) de la que van dependre tant les illes Cocos com l'illa Christmas; la resta (Penang, Dindings i Malacca) van passar a la Unió Malaia (formada junt amb els Estats Malais Federats i els Estats Malais no Federats). Avui dia Penang i dependències, Dindings (Manjung District), Malacca i Labuan, formen part de Malàisia, Singapur va obtenir la independència el 1965, i les illes Cocos (o Keeling) i l'Illa Christmas van ser transferides a control australià el 1955 i 1958, i ara formen conjuntament (des de 1996) el Territori Australià de l'Oceà Índic.


Marc Antisti Labeó

Marc Antisti Labeó (en llatí "Marcus Antistius Labeo") va ser un jurista romà fill de Quint Antisti Labeó ("Quintus Antistius Labeo"). Era membre de la gens Antístia, una família d'origen plebeu.

Era republicà com el seu pare, que havia estat un dels assassins de Juli Cèsar i s'havia suïcidat. Horaci l'esmenta com a Marc però Aule Gel·li diu que el seu nom era Quint. Es va voler dedicar a la política, però els seus antecedents familiars li van dificultar. El seu rival polític, i també jurista, Cateu Capitó, va ser nomenat cònsol quan Marc Antisti reunia totes les condicions per ser-ho. En un any posterior li van oferir el consulat, però el va rebutjar.

A partir d'aquest moment va dedicar tot el seu temps a la jurisprudència, i va estudiar amb Gai Trebaci Testa. Al seu coneixement de la llei, va afegir una àmplia cultura general, estudiant especialment filosofia, lògica i arqueologia. Fins a l'època d'Adrià el seu nom era probablement el de més gran autoritat en temes jurídics, i diverses de les seves obres van ser resumides i anotades per altres juristes. Els seus llibres van ser seguits per Gai, Ulpià i Juli Paule. Pomponi diu que va ser un innovador ("plurima innovate instituit") però en canvi Gel·li diu que va seguir els antics usatges: "ratum tamen nil haberet, nisi quod justum sanctumque esse in Romanis antiquitatibus legisset". Sembla que va innovar en llei privada i va ser conservador en llei constitucional. Labeó es considera el fundador de l'escola proculiana, mentre que Cateu Capitó seria el fundador de l'escola rival sabiniana. El més segur és que els veritables fundadors de les dues escoles jurídiques fossin Pròcul i Masuri Sabí, seguidors respectivament dels mètodes d'Antisti Labeó i de Capitó.

De les seves obres Florentí només menciona Πειθανῶν βιβλία ὀκτώ i també els "Libri Posteriorum" en deu llibres, publicats segurament després de la seva mort, que contenien una exposició sistemàtica del dret comú. Es coneixen també els "Libri ad Edictum" que contenien comentaris sobre els edictes dels pretors urbans i dels peregrins, i també sobre els dels edils curuls. També es coneix un "Probabilium" en set llibres, una col·lecció de definicions i proposicions legals axiomàtiques que sembla que havienestat una de les seves produccions més característiques Al Digest queden segurament diversos escrits seus.

Un Labeó (aquest o el seu pare o un altre) va escriure també "De Diis Penatibus", "De Diis Animalibus", i " De Disciplinis Hetruscis Tagetis et Bacchetidis", "De Jure Pontificio", "De Oficio Augurum" (possible part de "De Jure Pontificio" i alguna altre sobre mitologia.


Publi Porci Leca

Publi Porci Leca (en ) va ser un magistrat romà del . Formava part de la gens Pòrcia, d'origen plebeu.

Va ser tribú de la plebs l'any 199 aC i va vetar la concessió d'una ovació a Luci Manli Acidí al seu retorn d'Hispània, que ja havia estat concedida pel senat. Durant el seu mandat va proposar i va fer aprovar la "Lex Porciae de capite civium", que permetia a qualsevol ciutadà romà d'apel·lar al poble per evitar ser fuetejat o mort.

L'any 196 aC va ser nomenat un dels triumvirs epulons, magistratura creada aquell any. El 195 aC va ser pretor i va estacionar les seves forces a "Pisae" (Etrúria) i va cooperar amb el cònsol Valeri Flac que feia la guerra al nord d'Itàlia contra gals i lígurs.


San Diego

San Diego és una ciutat situada a l'extrem sud-oest de l'estat de Califòrnia, als Estats Units, i, per tant, a l'extrem sud-oest continental dels Estats Units. Es localitza al Comtat de San Diego—del qual n'és la seu—, el qual fa frontera amb Tijuana, Mèxic.

És la segona ciutat més gran de Califòrnia i la vuitena del país; en 2014 tenia una població total estimada d'1.381.069 habitants. San Diego acull diverses bases militars, incloent-hi ports de l'armada nord-americana i bases d'infanteria de marina.

És a més la seu de l'armada més gran del món, incloent-hi dos superportaavions de l'armada, el CVN-68 i el USS Ronald Reagan (CVN-76), cinc vaixells d'assalt amfibi, uns quants submarins nuclears i molts vaixells més petits. Un dels dos centres de reclutament de la infanteria de marina és aquí. Com a prova de la seva vinculació històrica amb la marina americana, uns quants vaixells s'han dit USS "San Diego" per a honorar la ciutat.


Publi Semproni Asel·lió

Publi Semproni Asel·lió (en llatí "Publius Sempronius Asellio") va ser un militar romà del segle II aC. Formava part de la gens Semprònia, una gens romana de gran antiguitat, i era de la branca dels Asel·lió, d'origen plebeu.

Va ser tribú militar sota el comandament del cònsol Publi Corneli Escipió Emilià a Numància l'any 133 aC. Va escriure una història dels afers en què va prendre part directament. La seva obra sembla que començava amb la Tercera guerra púnica i contenia amb molt de detall tot el temps dels Gracs.

El títol exacte de l'obra no es coneix, i tampoc els llibres que la formaven. És bastant segur que no tenia la forma dels annals, o fets organitzats per anys, sinó més aviat era una descripció històrica. De vegades es cita com a "Libri rerum gestarum", o també com a "Historiae " i estava format per almenys 14 llibres.


Selecció de futbol d'Ucraïna

La Selecció de futbol d'Ucraïna és l'equip representatiu del país en les competicions oficials. La seva organització està a càrrec de la Federació de Futbol d'Ucraïna, pertanyent a la UEFA. El seleccionat d'Ucraïna va néixer el 1992 després de la independència d'aquesta al dissoldre's la Unió de Repúbliques Socialistes Soviètiques.

Previ a aquest any, Ucraïna era un dels membres participants de la selecció de l'URSS, la qual va estar moltes vegades composta per grans jugadors d'origen ucraïnès. No obstant això, després de la fundació de l'equip nacional d'Ucraïna, moltes de les grans figures de la selecció soviètica, com Andrei Kantxelskis, Víktor Onopko i Oleg Salenko, van continuar jugant amb l'equip de Rússia, successor oficial de l'antiga URSS.

Ucraïna és una de les seleccions més importants de l'antiga Unió Soviètica. Un dels millors jugadors del món, Andrí Xevtxenko, és part d'aquesta selecció, no obstant això, la seva presència no ha pogut evitar la constant eliminació del seu equip a les eliminatòries de repesca per als diversos tornejos internacionals. Croàcia, Eslovènia i Alemanya van eliminar Ucraïna consecutivament a les repesques per a la Copa del Món de Futbol 1998, l'Eurocopa 2000 i la Copa del Món de Futbol 2002.

No obstant això, en la classificació per a la Copa del Món 2006, Ucraïna va assolir la primera posició del seu grup en un brillant procés, convertint-se en el primer classificat europeu per a Alemanya 2006, sent aquesta la primera participació d'Ucraïna en un torneig internacional.

Ucraïna va jugar, al Grup H, amb Espanya, Aràbia Saudita i Tunísia. Malgrat la irregularitat en el joc, va assolir arribar fins als quarts de final, després de derrotar a Suïssa en la tanda de penals i perdre després davant Itàlia per 3:0


Ivan Frankó

Ivan Frankó (en ucraïnès: Іван Франко; nom complet i amb accents marcats: Іва́н Я́кович Франко́, transcrit al català: Ivan Iàkovytx Frankó) (poble de Nahuièvytxi, óblast de Lviv, 27 d'agost de 1856 - ciutat de Lviv, 28 de maig de 1916) va ser un poeta, escriptor, crític social i literari, periodista, economista i activista polític ucraïnès. Era també un polític radical, i va fundar el moviment socialista a Ucraïna occidental. A més de la seva obra literària, també es va destacar com a traductor de les obres de William Shakespeare, Lord Byron, Pedro Calderón de la Barca, Dante, Victor Hugo, Goethe i Friedrich von Schiller a l'ucraïnès. Fou amb Taràs Xevtxenko una de les persones que més han contribuït i influenciat el pensament literari i polític a Ucraïna.


Antoni de Pàdua

Sant Antoni de Pàdua (Lisboa 1195 - Pàdua 1231) fou un frare franciscà, teòleg i predicador catòlic del , venerat com a sant per la Santa Església Catòlica Apostòlica Romana. Se l'anomena de Pàdua perquè és el lloc on va morir, però a Portugal se'l coneix com a Sant Antoni de Lisboa, el lloc on va néixer. També és conegut popularment com a "Sant Antoni dels albercocs", per distingir-lo de Sant Antoni Abat, el "dels ases". És un dels sants més populars del santoral catòlic, a causa dels miracles que hom li atribueix.


John Cage

John Cage (Los Angeles, 5 de setembre de 1912 - Nova York, 12 d'agost de 1992) fou un compositor estatunidenc. Pioner de la música aleatòria, la música electrònica i de la utilització no estàndard dels instruments musicals tradicionals, com la creació del piano preparat. Cage va ser una de les principals figures de l'avantguarda de la post-guerra. També va tenir un paper important en el desenvolupament de la dansa moderna, especialment a partir de la col·laboració amb el ballarí i coreògraf Merce Cunningham, que esdevindria la seva parella sentimental fins a la seva mort.

Va estudiar al costat dels compositors nord-americans Henry Cowell i Adolph Weiss i va revolucionar la música del segle XX dotant-la d'un llenguatge caòtic, continuant la trajectòria d'Edgar Varèse i Charles Ives.

Però les principals influències de Cage provenen de les cultures orientals. A través dels seus estudis de filosofia índia i budisme zen al final de la dècada de 1940, Cage va arribar a la idea d'utilitzar en la composició l'atzar controlat, que va introduir en les seves composicions a partir del 1951. L"'I Ching" o Yijing, un antic text xinès clàssic sobre l'evolució dels esdeveniments, es va convertir en la principal eina de composició per a la resta de la seva vida. El 1957 en una conferència titulada "Música Experimental", va descriure la música com «un joc inútil» que és «"una afirmació de la vida i no un intent de posar ordre en el caos, ni de proposar millores en la creació, sinó simplement una forma de despertar a la mateixa vida que estem vivint».

Malgrat el controvertit de la seva obra, no es pot negar que es tracta d'un dels creadors més revolucionaris i influents dels últims temps. A vegades deixava que l'atzar triés les seves composicions. Per exemple, va arribar a utilitzar un mètode segons el qual es perforava un full de paper en els llocs en els quals es trobava alguna imperfecció, per a després mitjançant un paper transparent anar calcant aquestes marques sobre un pentagrama. Ja a la dècada dels 30 va començar els seus primers treballs demostrant talent per als ritmes impossibles i invencions com el seu sistema de vint-i-cinc tons.

Va fer servir distorsions per als seus instruments arribant a declarar: "Crec que l'ús de sorolls en la composició musical anirà en augment fins que arribem a una música produïda mitjançant instruments elèctrics" (música concreta i música electroacústica), "que posarà a la disposició de la música qualsevol so i tots els sons que l'orella pugui percebre. S'exploren els mitjans fotoelèctrics, el film i diverses mecanismes per a la producció de música".

Durant els últims anys d'aquesta dècada Cage va inventar el piano preparat, que consistia a inserir entre les cordes una sèrie de cargols, rosques i trossos de goma, plàstic i fusta que dotaven l'instrument d'una varietat nova de possibilitats sonores, tallant o modificant el so.

Segurament la composició més innovadora d'entre les quals va realitzar per a aquest piano preparat és una suite que dura 69 minuts anomenada "Sonatas and Interludes" (1946-1948), estrenada el 1949 per Maro Ajemian, a qui li va dedicar l'obra. L'intèrpret mateix es pot preparar el piano, exactament 45 notes, i sol necessitar entre 2 i 3 hores per enllestir-ho tot, però no sempre es fa idènticament de com ho feia Cage.

Cage feia servir el terme "música no-intencional" per a algunes de les seves obres. Com en una de les seves obres més revolucionàries titulada "4′33″" (1952), la partitura del qual especifica que l'intèrpret no executarà cap so en el seu instrument durant els 4 minuts i 33 segons que dura l'obra. La primera interpretació d'aquesta obra va anar a càrrec del pianista David Tudor.


Lacaille 8760

Lacaille 8760 (GJ 825) és una estrella propera al Sistema Solar, a una distància de 12,87 anys llum, que s'hi troba a la constel·lació del Microscopi. De magnitud aparent +6,67, està situada al sud d'Alfa Microscopii i al sud-oest de Gamma Microscopii. Va ser una de les estrelles que va incloure Nicolas-Louis de Lacaille en el seu catàleg de l'any 1763 d'estrelles observades des de l'hemisferi sud.

Lacaille 8760 és una nana vermella de tipus espectral entre K7 i M2 Veu (segons autors). Sent una estrella d'aquest tipus, la seva magnitud absoluta és major que altres estrelles properes al sistema solar (Pròxima Centauri, Estrella de Luyten o Struve 2398), amb una lluminositat de 0,028 sols.

És una estrella fulgurant, encara que no especialment activa, entrant en erupció, de mitjana, menys d'una vegada al dia. Duu la denominació d'Estrella variable AX Microscopii. Per la poca activitat com estrella fulgurant i per la seva òrbita excèntrica (i=0,23) al voltant de la galàxia, es pensa que Lacaille 8760 és, almenys, tan vella com el Sol. Les seves veïnes més pròximes so CP-49 13515 a 4,1 anys llum, Epsilon Indi a 4,3 anys llum i Lacaille 9352 a 4,9 anys llum.


Casa Ramon Casas

La Casa Ramon Casas, també coneguda com a Casa Casas-Carbó, és un edifici modernista situat al número 96 del Passeig de Gràcia de Barcelona.


Línia verda

La Línia Verda és la demarcació que es va establir en l'armistici àrab-israelià de 1949 celebrat entre Israel i els seus oponents (Síria, Jordània, i Egipte), en finalitzar la Guerra araboisraeliana de 1948. La Línia verda separa Israel dels territoris palestins que van ser aleshores ocupats pels països àrabs, és a dir Cisjordània i la Franja de Gaza, i que serien conquerits amb posterioritat, durant la Guerra dels Sis Dies, per Israel. El seu nom es deriva del llapis verd usat per a dibuixar la línia en el mapa durant les negociacions.

Segons els acords d'armistici, la línia de demarcació que es signa en cadascun d'ells «no ha de ser considerada de cap manera com una frontera política o territorial; està marcada sense perjudici dels drets, reivindicacions i postures d'ambdues parts en el moment de la signatura de l'armistici. L'armistici no va representar l'arranjament definitiu de la qüestió palestina.»


Gai Corneli

Gai Corneli (en llatí "Caius Cornelius") va ser un cavaller romà i un dels conspiradors de Catilina. Formava part de la gens Cornèlia.

Va planejar l'assassinat de Ciceró juntament amb Luci Vargunteu l'any 63 aC, però l'intent es va frustrar, ja que Ciceró va rebre informació dels plans a través de Fúlvia i Quint Curi. Quan posteriorment va ser acusat no va trobar ningú per defensar-lo, però es va escapar de l'execució a canvi de donar informació de la conjura. Quan Publi Sul·la va ser acusat de participar en la conjura (62 aC) Corneli va enviar el seu fill a testificar contra ell.


Near Earth Asteroid Tracking

El Near Earth Asteroid Tracking (NEAT) és un programa usat per la NASA i el Jet Propulsion Laboratory per descobrir objectes propers a la terra. El sistema NEAT començà les seves observacions el desembre de 1995. El primer investigador principal va ser Eleanor F. Helin, amb els co-investigadors Steven H. Pravdo i David L. Rabinowitz.

NEAT té un acord cooperatiu amb U.S. Air Force per usar el telescopi GEODSS situat a Haleakala, Maui, Hawaii. GEODSS roman actiu gràcies al Ground-based Electro-Optical Deep Space Surveillance i a aquests telescopis d'Air Force de camp ample que van ser creats per veure òpticament aterrar el vehicle espacial orbitari. L'equip NEAT, va crear una càmera CCD i un sistema informàtic per al telescopi GEODSS. El format de la càmera CCD format és 4096 × 4096 píxels i el rang de vista és 1.2° × 1.6°.

Començant a l'abril del 2001, el telescòpi Samuel Oschin (1,2 metres d'obertura sobre el telescòpi Schmidt a l'Observatòri Palomar) va ser posat en servei per descobrir els objectes propers a la terra. Aquest telescopi conté una càmera de 112 CCDs per cada 2400 × 600. Aquest va ser el telescopi que va produir les imatges que van portar a la descoberta de 50000 Quaoar el 2002, i 90377 Sedna il 2003 (publicat el 2004) i el planeta dwarf Eris.

A més de descobrir milers d'asteroides, el NEAT està també acreditat amb el re-descobriment (recuperació) del periòdic cometa 54P/de Vico-Swift-NEAT i de l'alt moviment de l'estrella Teegarden.

Un asteroide s'anomenà en honor seu 64070 NEAT, als volts del 2005.


Puig d'Olorda

El Puig d'Olorda és un cim de 450 metres ubicat entre els municipis de Barcelona i Sant Feliu de Llobregat, dins la serra de Collserola.

El cim el coronen una torre de vigilància d'incendis i una immensa creu, que ha donat el nom de la Creu amb què sovint es designa aquesta muntanya als pobles del voltant. Al costat oriental del cim es troben l'ermita de Santa Creu d'Olorda i la Pedrera dels Ocells.

Les parts altes del puig (sobretot el costat que mira cap al Baix Llobregat) són formades per roca calcària, a diferència de la resta de Collserola, dominada per roques metamòrfiques i en menor mesura granits. Aquestes calcàries s'han explotat intensament per fer ciment en una fàbrica de l'empresa Cemex —coneguda com a «Sanson»— situada al mateix vessant de la muntanya i que es troba al municipi de Sant Feliu de Llobregat. Les pedreres d'Olorda van ser explotades fins a l'any 2006 i la fàbrica de ciment funcionà fins a l'any 2014.

És la muntanya més gran, per extensió ,de la serra de Collserola i també la menys poblada i/o construïda amb 1,4 hectàrees de terreny construït.

La muntanya està poblada des del .

Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC.


L'Unione

La Unió (": L'Unione") fou una gran coalició nacional italiana, que actuà com a partit polític de centre-esquerra. El va crear Romano Prodi junt amb molts altres partits d'Itàlia.


La Campanya Unitària per l'Autodeterminació (CUA) fou una plataforma política de l'Esquerra Independentista catalana creada el novembre del 2005, per tal de coordinar arreu dels Països Catalans una resposta contrària al processos de reforma estatutària iniciats a Catalunya, a l'Aragó, a les Illes Balears i al País Valencià. L'objectiu de la CUA era evidenciar el fracàs de l'"Estat de les autonomies" i reivindicar el dret a l'autodeterminació pel poble català. Al Principat, es dissolgué dins la Campanya Diguem No en el moment de la seva constitució l'any 2006. Nogensmenys, va mantenir-se en peu a la resta del territori afectat per les reformes, per fer front als respectius estatuts d'autonomia.

Els actes més rellevants de la CUA es duren a terme l'11 de febrer amb una manifestació a Barcelona (19h. Pl. Universitat) sota el lema "Som una nació: autodeterminació!", el 25 de febrer amb una cadena humana que encerclà la Delegació del Govern espanyol a Catalunya situada a Barcelona (12h, Pla de Palau), el 27 de març amb una concentració davant les Corts Valencianes (18h) com a protesta per l'aprovació del text estatutari valencià, l'1 d'abril amb una concentració davant dels ajuntaments dels municipis dels Països Catalans sota administració espanyola, el 23 d'abril amb una manifestació a Barcelona (12h, Pl. Universitat), i a les 18:30h del 25 d'abril amb concentracions davant de les seus del PP i/o PSOE de cada municipi dels Països Catalans sota administració espanyola, en protesta pel sistema antidemocràtic de reforma de l'Estatut valencià.


Comissió Prodi

La Comissió Prodi és la Comissió Europea presidida per l'antic primer ministre d'Itàlia Romano Prodi que va estar en el càrrec entre el 16 de setembre de 1999 i el 21 de novembre de 2004.


Nintendo Entertainment Analysis and Development (o EAD; antigament Research & Development Team 4) va ser la divisió més gran dins de Nintendo del Japó, sota el comandament de Shigeru Miyamoto. Aquest equip se centra principalment en el desenvolupament de jocs. El 1997, Miyamoto va explicar que entre es dedicaven entre vint i trenta empleats a cada joc desenvolupat per EAD durant tot el seu desenvolupament. També va fer conèixer l'existència d'un grup de programació dins de la divisió anomenat SRD, un grup d'uns dos-cents empleats experts en el desenvolupament de maquinari.

EAD és coneguda per treballar en jocs de les sèries de "Mario", "The Legend of Zelda", "Pikmin" i "Donkey Kong" entre molts altres títols. EAD estava encapçalada per Yoshiaki Koizumi i Takao Shimizu.

El 16 de setembre amb la nova presidència de Nintendo Tatsumi Kimishima Nintendo EAD es va fusionar amb Nintendo SPD per crear Nintendo EPD.


Carmen

Carmen és una òpera en quatre actes de Georges Bizet, composta el 1875, sobre un llibret d'Henri Meilhac i Ludovic Halévy, basada en la novel·la "Carmen," de Prosper Mérimée. Es va estrenar el 3 de març de 1875 a l'Opéra-Comique de París.

És l'obra mestra del compositor. La història es desenvolupa a l'Andalusia del 1820. Els protagonistes principals són la gitana Carmen, el seu gelós amant Don José, la pagesa Micaela i el torero Escamillo. Descriu la gelosia de Don José envers Carmen.

D'entre totes les versions discogràfiques de l'òpera, destaca la de Teresa Berganza, Plácido Domingo, Ileana Cotrubas i Sherrill Milnes, dirigida per Claudio Abbado.


Luci Opi Salinàtor

Luci Opi Salinàtor () va ser un magistrat romà del . Formava part de la gens Òpia, una gens romana d'origen plebeu.

Segurament és el mateix Luci Opi que Titus Livi esmenta com a tribú de la plebs l'any 197 aC. L'any 193 aC va ser edil plebeu i el 192 aC el senat el va enviar a Sicília per portar a l'illa vint vaixells. L'any 191 aC va ser nomenat pretor i va obtenir l'illa de Sardenya com a província


Faitús

Faitús és un veïnat del municipi de Llanars, al Ripollès, a la capçalera del Ribera de Faitús, un afluent del Ter. Conté les caseries del Molinàs, també anomenat Faitús de Baix, la Moixa i el Riberal de Faitús. L'ortografia del nom és confós, la "Gran Enciclopèdia Catalana" dona «Faitús» i «Feitús», l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya «Feitús».

El 1991 el disseminat tenia un total de 30 habitants, però la majoria dels masos són de segona residència. Els primers testimonis escrits del nom Faitús es troben en un document de l'any 1249 i en un pergamí de 1563. El 1860 Faitús tenia més habitants (304) que el mateix poble de Llanars (280). L'ocàs de l'activitat agrícola des dels anys seixanta del va contribuir a la despoblació i l'expansió del pi negre. El 2016 es van recuperar seixanta hectàrees de pastura en terrenys municipals, però la desforestació supervisada pel Consorci d'Espais d'Interès Natural del Ripollès va ser criticada per uns veïns.

Al nucli de la Moixa els germans Fontdecaba són els darreres que continuen la tradició de la transhumància de vaques.


Bowser

Bowser, conegut al Japó com Rei Koopa (japonès: クッパ), és un personatge fictici dels videojocs de Mario. Es tracta d'una tortuga amb pues a la closca i banyes i és el gran enemic de Mario i Luigi (encara que en alguns jocs Bowser i Mario lluiten junts contra un enemic comú, com en el cas del joc "Mario & Luigi: Superstar Saga" i "Super Mario RPG: Legend of Seven Stars").

Bowser ha capturat a la Princesa Peach en innombrables ocasions i ha tractat de conquerir el Regne Xampinyó/"Dels Fongs" (Mushroom Kingdom) des de la seva aparició en Super Mario Bros., encara que els seus plans sempre fracassen. Sent una representació de la força bruta, en general, Mario assoleix derrotar-lo usant la intel·ligència, aprofitant els elements del lloc on lluiten.

La seva primera aparició va ser al joc "Super Mario Bros." per la consola NES de Nintendo, l'any 1985.


Monestir de Batalha

Santa Maria da Vitória na Batalha, conegut comunament com a Monestir de Batalha, és un monestir dominicà situat a la ciutat portuguesa de Batalha, al Districte de Leiria. Es tracta d'un dels millors i més originals exemples de l'arquitectura gòtica tardana, barrejada amb l'estil manuelí. Sorprèn per la profusió de gablets, agulles, pinacles i contraforts. Ha esdevingut un símbol de l'orgull nacional portuguès.Està inscrit a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 1983.


Vivint Smart Home Arena

El Vivint Smart Home Arena és un pavelló esportiu situat en la ciutat de Salt Lake City, Utah, en els Estats Units, propietat de Larry H. Miller. Es va acabar de construir el 1991, i va ser inaugurat el 4 d'octubre d'aquest mateix any amb el nom de Delta Center. El novembre de 2006 va canviar el seu nom per l'actual, per motius d'esponsorització per part de l'empresa Vivint. És el recinte en el qual juga els seus partits com local l'equip de Utah Jazz de l'NBA.


Cyclorana alboguttata

Cyclorana alboguttata és una espècie de granota que es troba a Austràlia (Nova Gal·les del Sud, Queensland i Territori del Nord).


Elisabetta, regina d'Inghilterra

Elisabetta, regina d'Inghilterra és una òpera en dos actes amb música de Gioachino Rossini i llibret de Giovanni Schmidt, basada en l'obra "Il paggio di Leicester" de Carlo Federici, al seu torn basada en "The recess or a tale of other times" de Sophia Lee. Va ser estrenada el 4 d'octubre de 1815 al Teatro San Carlo de Nàpols i va ser la primera de les nou òperes que Rossini va escriure per aquest teatre. En total, amb aquesta, van ser un divuit les òperes que va escriure durant el temps que va passar a Nàpols.

És la primera col·laboració amb la soprano Isabel Colbran (òbviament com a Elisabetta), una intèrpret important d'altres obres de Rossini, i més tard la seva esposa. L'òpera, que no és fidel a la història, narra l'amor d'Elisabet I d'Anglaterra per Robert Dudley, comte de Leicester, i la seva suposada reacció quan descobreix que aquest amor no és correspost, com el sentencia a mort, el seu penediment i la seva decisió de no lliurar el seu amor a altre home.


Llei de ferro de l'oligarquia

La Llei de ferro de l'oligarquia és una teoria política desenvolupada inicialment pel sociòleg alemany Robert Michels en el seu llibre de 1911, "Els Partits Polítics". Afirma que tota forma d'organització, independentment del grau de democràcia o autocràcia al seu inici, finalment i inevitable esdevenen oligarquies.


Abacus Cooperativa

Abacus Cooperativa és una comunitat ciutadana de socis i sòcies de consum i treball que promou l'experiència i el consum cultural, educatiu i de lleure de manera cooperativa, responsable i sostenible. La cooperativa facilita l'accés a productes i serveis culturals i educatius teixint relacions de confiança, dinamitzant el territori amb la comunitat i promovent la renovació de les experiències de consum.

Actualment, Abacus cooperativa compta amb 49 establiments repartits entre Catalunya, el País Valencià i les Illes Balears, i la botiga en línia.

Abacus es va constituir l'any 1968 com a cooperativa de consumidors, amb la incorporació de socis de treball des de l'any 1985. L'any 2018 estava constituïda per 541 socis i sòcies de treball i 926.199 socis i sòcies de consum.

El 2018 va rebre la Creu de Sant Jordi per la seva destacada aportació al cooperativisme de consum des de fa cinquanta anys i la Medalla d'Or al Mèrit Cívic de l'Ajuntament de Barcelona.


Tabarka

Tabarka (en àrab طبرقة, "Ṭabarqa") és una ciutat de Tunísia a la governació de Jendouba, on forma l'única delegació de la costa, situada uns 58 km al nord de Jendouba i a 17 km de la frontera algeriana. La municipalitat té 15.354 habitants i és capçalera d'una delegació amb 45.540 habitants.

La zona correspon a les muntanyes de Khumayr (francès "Khroumirie"). La ciutat és un port pesquer (on poden atracar vaixells força grans) destacat en la pesca de la llagosta i altres crustacis, i amb coralls (utilitzats en joieria). A més, hi ha un port esportiu o recreatiu. La ciutat ha rebut un fort impuls turístic i està servida per l'aeroport internacional de Tabarka (Tabarka 7 de novembre). La via de ferrocarril arriba fins a la ciutat, però està destinada només a mercaderies.

El turisme, amb una dotzena d'hotels, la pesca, l'agricultura i ramaderia, i algunes indústries una part d'aquestes relacionades amb el paper, formen la seva base econòmica; la delegació té 27.000 hectàrees de boscos, que en són quasi dos terços del total.

La ciutat és coneguda per l'illot de Tabarka (40 hectàrees) a uns 400 m de la costa, unit a la costa per una calçada.

La regió fou poblada pels númides. També s'han trobat inscripcions púniques en algunes gorges, i en destaca la de Keff Blida. Fou l'antiga Thabraca dels romans, vàndals i romans d'Orient. En època romana, al , s'hi embarcava el marbre vermell i groc de Simitthu (Chemtou) a la qual estava unida per una via construïda per ordre d'Adrià. Les modernes excavacions han descobert necròpolis cristianes, amb alguns sarcòfags amb mosaics (els més destacats són avui dia al Museu del Bardo). També s'hi han trobat cisternes antigues, una d'aquestes anomenada "basílica" perquè sembla que va servir d'església modernament, és avui dia la seu del festival de Tabarka.

El l'esmenta Ibn Hawkal (mort el 977); al se l'anomenava "Port dels andalusos". El , hi havia al port galeres per fer el cors contra vaixells cristians i ja s'hi esmenta el corall (Ibn Abd al-Mumin, mort el 1495).

A l'illot, es va edificar un fort genovès construït pels Lomellini (genovesos al servei d'Espanya) el 1553, a petició de Carles V de Castella i Aragó. Durant el seu domini, els genovesos es van dedicar a la pesca del corall i van convertir l'illa en un empori comercial, que va servir també com a lloc d'intercanvi de captius cristians a canvi de rescat. Un vaixells dels Lomellini havia capturat el corsari Dragut i el monopoli de comerç a Tabarka fou el rescat cobrat pel seu alliberament. Les companyies franceses que des del 1561 feien el comerç a l'empori de La Calle a Algèria envejaven aquest lloc i el governador i aventurer francès Samson Napollon va intentar ocupar Tabarka i va morir en la lluita.

Al , l'illot, com a centre de l'explotació del corall, era famós arreu; els Lomellini en tenien el monopoli comercial amb la Companyia d'Àfrica i fixaven els preus dels productes locals que podia exportar sense pagar drets al bei (tractat del 1676); pressionats per diverses potències, els Lomellini van accedir a vendre els seus drets o cedir l'illa al bei; aquest la va ocupar sobtadament el juny del 1741; els habitants (fins llavors se'ls anomenà "tabarquins", avui dia es diuen "tabarquesos") van emigrar a l'illa de San Pietro, a Sardenya, a la costa alacantina on van fundar Nova Tabarca, alguns a Tunis; dues dones de l'illa, Sofia Bosso i Salvatora Paona, establertes a Tunis i convertides a l'islam, van ser mullers de dos beis, la primera de Sidi Muhammad i la segona de Sidi Mustafà (1835-1837). El 1742, l'oficial de marina francès Saurins va fracassar en l'intent de prendre l'illa.

Al , el riu Oued El Kebir es podia remuntar fins a les portes de la vila, cosa que encara confirma un agent francès el 1725. Posteriorment, el curs del riu es va reduir i va deixar de ser navegable. "Masalik" (ed. Van Leuwen-Ferré, publicat a Tunis el 1992), diu que a la rodalia de la ciutat va morir la reina Kahina, en un lloc anomenat "Bir al-Kahina" ('Pou de la Kahina'), però M. Talbi ("L'epopée de la Kahina", 1971) ho posa en dubte. El fort genovès és avui una caserna militar i hi ha un far.


Missa en si menor

Missa en si menor o Gran Missa és una missa composta pel compositor alemany Johann Sebastian Bach, catalogada com BWV 232. En el llegat de Carl Philipp Emanuel Bach apareix com "Gran Missa Catòlica".

Segons els investigadors, bona part de les seves 25 peces són «paròdies» (material original del mateix autor reutilitzat en una obra nova). Friedrich Smend (1893-1980), prestigiós estudiós de Bach, exposa que no es tracta d'una obra homogènia sinó d'una reunió accidental de quatre obres completes destinades al servei religiós luterà i consignades per Bach en un recull. Segons el director Nikolaus Harnoncourt, la quarta part "Osanna, Bendictus, Agnus Dei et dona nobis pacem" no tindria un lloc en el servei religiós luterà pel fet de ser música acompanyant la distribució de la comunió i inapropiada per la seva riquesa i pompositat instrumental (amb doble cor, timbals i trompetes). Tant Harnoncourt com Georg von Dadelsen pensen que, per la successió exacta dels seus moviments i per la seva distribució i tonalitat, no pot interpretar-se d'altra manera que com una obra sencera.

La cronologia d'aquesta obra i les dates de la seva primera execució no estan del tot clares, però Smend proposa l'any 1724 per l'acabament del "Sanctus" com a obra independent i executada per primera vegada el Nadal d'aquell any; 1733 per la composició de la "Missa" (que constaria del "Kyrie" i "Gloria") i executada el 21 d'abril de 1733 amb motiu de l'elecció del nou príncep elector després de la mort d'August II el Fort; i cap a 1749 la composició del "Symbolum Nicenum" (Credo); des d'aquell any continuà la seva ampliació de l'obra amb l'escriptura del "Sanctus", composició i escriptura dels restants moviment des d"'Hosanna" fins al "Dona nobis pacem" i enquadernació conjunta de totes les partitures.

En els últims anys de la seva vida, Bach va ampliar els moviments que havia escrit fins a completar la missa. Es coneix poca cosa respecte a les execucions de l'obra dirigides pel mateix Bach, però si que es té per gairebé cert que mai la va executar completament.

Bach va acabar la partitura de la "Missa en si menor" al voltant dels anys 1747 a 1749, just a l'època en què va escriure les seves grans obres, "L'art de la fuga" i L'Ofrena Musical. La utilització per a aquesta partitura de treballs ja compostos ("Sanctus") i l'addició, per fer-ne una missa completa, de l'adaptació d'altres composicions adequades poden fàcilment explicar-se pel fet que Bach estava desitjós de deixar per a la posteritat, a banda de les Passions i les seves altres grans obres cícliques, una gran missa llatina.

També és curiós, com a luterà ortodox que era, que la missa fos supraconfessional al mateix temps que catòlica. La raó la podem trobar en la dedicatòria de l'obra al rei August III de Polònia, que era catòlic.

En la lectura del testament de Bach, el manuscrit original va anar a parar a mans de Carl Philipp Emanuel Bach i adquirit més tard per Nägeli. La primera interpretació pública va ser l'any 1834/1835 per la Berliner Singakademie dirigida per Rundhagen; el primer projecte d'edició data de 1816 per part de l'editor Wesley.


Ixbóixet

Segons l'Antic Testament, Ixbóixet o Ixbaal (en hebreu איש-בשת בן-שאול "Ishba'al ben Sha'ul") fou el fill i successor de Saül al regne d'Israel. El seu regnat va durar dos anys segons la Bíblia, o 7 anys i mig segons alguns estudiosos.

Ixbóixet pertanyia a la tribu de Benjamí i era fill del rei d'Israel Saül i la seva esposa Ahinòam. En aquells temps els israelites estaven en guerra amb els filisteus. A la batalla de Guilboa, van morir-hi Saül i tres dels seus fills: el primogènit Jonatan, Abinadab i Malquixua.

Després de la batalla, el general de Saül, Abner, va proclamar Ixbóixet de 40 anys rei d'Israel però a Hebron, la tribu de Judà va coronar rei de Judà a David, cunyat d'Ixbóixet. D'aquesta manera el regne d'Israel es va dividir en dues parts.

Al cap de poc, es van trobar a una font de Gabaon dotze benjaminites favorables a Ixbóixet i dotze seguidors de David. Tots van morir, aleshores l'exèrcit de David i l'exèrcit d'Abner, general d'Ixbóixet, van lliurar una duríssima batalla en què van morir dinou homes de David i tres-cents setanta fidels a Ixbóixet.

La guerra civil va durar dos anys en què la Casa de Saül s'anava debilitant i la Casa de David anava guanyant adeptes.

Un dia, Ixbóixet va saber que el seu general Abner havia estat mort per homes de David en estranyes circumstàncies a Hebron on havia anat en secret. Aleshores es veia que ho tenia tot perdut.

Aleshores van quedar com a caps de l'exèrcit d'Ixbóixet, Recab i Baanà, fills del beerotita Rimmon, que van entrar a la cambra del rei d'Israel mentre feia la migdiada. El van decapitar i es van endur el cap dins una gerra cap a Hebron, on vivia el rei de Judà David. Aquest, en veure-ho, els va fer executar i va enterrar el cap d'Ixbóixet al sepulcre del general Abner.

El següent membre de la Casa de Saül a reclamar el tron d'Israel fou Mefibóixet, fill de Jonatan i nebot d'Ixbóixet, que va aprofitar la sublevació d'Absalom contra el seu pare David. En fracassar la revolta, però, va demanar perdó al Rei David i va tornar al seu costat.


Publi Licini Nerva

Publi Licini Nerva (en llatí "Publius Licinius Nerva") va ser un magistrat romà del . Formava part de la gens Licínia.

L'any 104 aC va ser pretor i el 103 aC propretor a Sicília, durant la segona guerra servil. Un decret del senat establia que cap persona lliure d'estats aliats a Roma podia ser esclavitzada i s'al·legava que els publicans havien agafat i venut aliats com a esclaus perquè no havien pagat les taxes. Licini Nerva va publicar un decret que cridava a tots els que es podien beneficiar del decret del senat a reunir-se a Siracusa per ser escoltats. S'hi van presentar 800 persones que van ser alliberades. Però després d'això el pretor va ser convençut pels propietaris d'esclaus de no alliberar a cap més en endavant, i quan això es va saber els esclaus es van revoltar i va esclatar la segona guerra servil que va durar quatre anys. Inicialment Publi Nerva va obtenir alguns avantatges en la lluita contra els revoltats, i els romans es van retirar als seus quarters, però els esclaus es van organitzar sota la direcció d'Atenió. L'any 102 aC Luci Licini Lucul·le, pare del famós Luci Licini Lucul·le vencedor de Mitridates, el va succeir en el govern.


Sysyphus

Sysyphus és una cançó en quatre parts del grup de rock progressiu britànic Pink Floyd que va aparèixer en l'àlbum "Ummagumma" de 1969. Aquesta contribució en solitari de Rick Wright és una simfonia curta de rock progressiu en la qual el teclista explora i exposa facetes ben diferents del seu art. La història mitològica de Sísif és qui li dona el tema.


Kazakhs

Els kazakhs són un poble de llengua kazakh que habita principalment al Kazakhstan. Tant els kazakhs com els uzbeks descendeixen de les hordes del mongol Jotxi, fill de Genguis Khan. Un dels seus fills fou Xiban, els successors del qual van formar dues línies el 1428, la dels khans de Sibir (encapçalada per Ibak) i la línia dels uzbeks d'Abu l-Khayr Khan, khans de Bukharà i Samarcanda. Joci va tenir altres fills, i un d'ells va ser l'avantpassat de Djanibeg i de Karai, que governaven una horda del 1468 al 1488 i que va originar l'horda dels kazakhs.

El terme "kazak" ("kazakh") apareix per primer cop al segle XIV en el sentit d'independent o rodamón. Al , el nom "kazak" designava els territoris timúrides als pretendents al tron, en oposició als sobirans legítims, que junt amb el seu grup de partidaris portaven una vida d'aventurers o de bandits; també es va començar a aplicar a grups nòmades que se separaven del seu senyor i parents, i entraven en conflicte amb l'estat; més tard, "kazak" va agafar el sentit de 'nòmada' en oposició als sedentaris ("sart") a l'Àsia central. Va esdevenir una denominació política per acabar sent una designació ètnica aplicada a grups tribals de la confederació uzbek que havien abandonat Abu l-Khayr Khan i havien emigrat a les estepes del nord-est del Turquestan, a allò que avui dia és el Kazakhstan; foren el nucli de la població del territori, però es van barrejar amb els turcs i mongols locals.

El khan Kasim (1509-1518) fou especialment poderós. Tot i algunes derrotes infligides al pels mongols en aliança amb els uzbeks, els kazakhs van mantenir un important estat nòmada fins al temps de Tawakkul o Teukkel Khan (1580-1598) que, en temps del khan de Transoxiana Abd Allah ibn Iskandar, va poder fer encara algunes incursions i, fins i tot, ocupar la població de Taixkent. Les ciutats de Taixkent i Fergana van estar en les seves mans, especialment la primera, però a vegades sota sobirania dels uzbeks, que no passava de ser nominal. Fergana (Khokand) es va independitzar durant aquell segle. La divisió en tres hordes es va consolidar al llarg del i era una realitat al final, encara que només hi havia un khan.

El khan Tauke o Tyawka (1680-1715) fou el darrer que va governar efectivament sobre tots els kazakhs com a khan de tres hordes que s'havien anat format, i en cadascuna de les quals tenia un representant. El 1694, va rebre una ambaixada russa a la ciutat de Turkestan (o Turkistan) i el 1698 una ambaixada calmuc. Al segle següent, el poble kazakh es va fraccionar en tres hordes (anomenades en kazakh com a "djuz", que vol dir 'cent'). L'horda principal ("ulus djuz") ocupava la part oriental de les estepes; la petita ("kishi djuz") la part occidental; i la tercera horda o mitjana ("orta djuz") ocupava la part central.

Les lluites amb els calmucs van forçar les tres hordes dels kazakhs a acostar-se a Rússia. Les negociacions per la submissió de les tres hordes a Rússia el 1717 van fracassar. El 1723, els calmucs van ocupar Sayram, Taixkent i Turkestan. Per un temps, el khan de l'Horda Petita fou reconegut com a sobirà per les altres dues hordes i l'acord fou segellat amb el sacrifici d'un cavall blanc, però la divisió efectiva va persistir. El 1730, el khan Abu l-Khayr de l'Horda Petita va signar un tractat pel qual es va declarar, junt amb el seu poble, com a subjecte de Rússia, que de fet només va tenir efecte a la part nord. El 1740, el tractat es va estendre a les altres dues hordes. El tractat fou renovat diverses vegades i després al . El 1799, Taixkent va passar al khanat de Khokand. El 1801, una part dels kazakhs de la Petita Horda (uns 5.000) foren establerts a la riba dreta del riu Ural (Yaik) fins al Volga, sota la direcció de Bukey o Bukei (Buqei o Bokei), i van formar l'Horda de Bukey (anomenada pels russos "Horda Interior"). L'horda va existir fins al 1845, quan el càrrec de khan fou abolit i l'administració encarregada a un consell provisional d'oficials russos.

Fins al 1847, quan els russos es van establir sòlidament al Sirdarià, no es va aconseguir un domini efectiu en les estepes dels kazakhs. La part oriental va quedar inclosa en el govern de Sibèria i l'occidental en el govern d'Orenburg. Es van dictar el 1822 i el 1868 reglaments per al govern dels kazakhs. Fins i tot, després de l'abolició del títol de khan dels kazakhs el 1824, els descendents de Genguis Khan van constituir una noblesa i una aristocràcia local (anomenada pels kazakhs "ak süyek", que vol dir 'os blanc'), que exercia una considerable influència, però la seva autoritat havia estat destruïda per les disposicions del govern rus. Una rebel·lió kazakh va durar del 1824 al 1837. El cap kazakh Kenesari es va revoltar contra les autoritats de Sibèria i Orenburg des del 1842 a les muntanyes d'Ala Taw fins al 1847; altres revoltes es van produir fins al 1873, instigades pel seu fill Sadik (Siddik); un germà d'aquest, Ahmad, va escriure una biografia del seu pare i del seu germà publicada a Taixkent el 1889. En el , els uzbeks de Khivà i Khokand van conquerir les estepes del sud i les van colonitzar; l'arribada dels russos va parar aquest procés.

Per evitar la confusió dels "kazaks" turcs amb els "kosaks" eslaus (cosacs), el nom dels quals té el mateix origen (però en la pronunciació polonesa i ucraïnesa), els primers foren anomenats "kirguís" fins al 1924, mentre que els verdaders kirguís foren anomenats "kara kirguís".

El 1867, es va formar el govern general del Turquestan (Turquestan rus) i el 1882 el govern de les Estepes. Semireche va formar part, inicialment, del segon govern, però després va passar al primer. El 1920, els kazakhs i calmucs o oirats van intentar formar una aliança (anomenada "Unió Kazakh-Oirat"), que va tenir una curta vida. El 26 d'agost del 1920, es creava la República Socialista Soviètica Autònoma Kirguís (anomenada per la població el "Kazakhstan") dins de la República Federativa Socialista Soviètica Russa. El 15 de juny del 1925, fou rebatejada "República Socialista Soviètica Autònoma Kazakh", sempre dins la RFSS Russa. El 5 de desembre del 1936 fou elevada a República Socialista Soviètica Kazakh.


Santa Maria d'Arenys

Santa Maria d'Arenys és una església del municipi d'Arenys de Mar que pertany al Bisbat de Girona. Es troba al centre de la població, prop de la Rambla o Riera d'Arenys. Va néixer com una secessió de la parròquia de Sant Martí d'Arenys (Arenys de Munt) l'any 1575, encara que no fou independent del tot fins al 1781. Va ser consagrada el 28 de juliol de 1686 i posada sota el patronatge de la Mare de Déu Assumpta, la imatge de la qual presideix el retaule de l'altar major. És una obra declarada bé cultural d'interès nacional.


Eugeni de Florència

Eugeni de Florència (Llombardia?, s. IV - Florència, mitjan s. V) fou un religiós, diaca a Florència. És venerat com a sant per diverses confessions cristianes. Era ardiaca del bisbe de Florència sant Zenobi a començaments del , amb Sant Crescenci com a sotsdiaca. Es va distingir per la seva caritat amb els pobres. La "Vita Zenobii" diu que fou nomenat bisbe de Florència, però és un document molt posterior i poc fiable. Segons la llegenda, poc versemblant, Eugeni fou educat per Ambròs de Milà, que l'ordenà diaca i el portà amb ell quan anà a Florència, confiant-lo llavors a Zenobi. Després d'haver viscut santament i haver fet alguns miracles, morí assistit per Ambròs, Zenobi i Crescenci. La seva memòria es commemora el 17 de novembre.


Extasy Records

Extasy Records és una discogràfica independent fundada a l'abril de 1986 per en Yoshiki Hayashi, fundador del grup de rock X Japan (llavors encara anomenats "X"). El primer llançament fou el single "Orgasm" de X Japan, seguit del primer àlbum del grup. Més tard, el grup va signar amb més artistes. Actualment la discográfica es troba en estat inactiu però el retorn de X Japan podria fer reviure la discogràfica.


Antoni Oller i Sarrà

Antoni Oller i Sarrà (Castellterçol, Vallès Oriental, 1867 - Barcelona, Barcelonès, 1949) va ésser batlle de Castellterçol (1900-1903) i jutge de pau del mateix poble.

Era cosí d'Enric Prat de la Riba i estava vinculat a la Lliga Regionalista. Dins el moviment catalanista, fou designat delegat a l'Assemblea de Manresa (1892).

A l'Arxiu d'Enric Prat de la Riba es conserven cartes d'Antoni Oller i Sarrà.


R Andromedae

R Andromedae (R And) és una estrella variable de tipus Mira de la constel·lació d'Andromeda. El seu tipus espectral és S, perquè mostra bandes d'absorció de monòxid de zirconi al seu espectre. Fou una de les estrelles on es trobà línies d'absorció de Tecneci, un element inestable, establint que podria produir-se nucleosíntesi a l'estrella. La molècula SH es va trobar per primera vegada fora de la Terra a l'atmosfera d'aquesta estrella. L'estrella perd massa a causa dels vents estel·lars a un ritme de 1,09 /any.


Quint Cecili Metel Numídic

Quint Cecili Metel Numídic (en ) va ser un magistrat romà, fill de Luci Cecili Metel Calb. Formava part de la gens Cecília, i era de la branca dels Metel. Es va caracteritzar per la seva honestedat en una època de forta corrupció.

Va ser cap del partit aristocràtic i es va comportar amb l'arrogància pròpia dels nobles de l'època. Va ser pretor en any incert i després propretor, i en tornar de la seva província va ser acusat d'extorsió però la seva fama d'incorruptible era tan alta que els jutges no van creure les acusacions. L'any va ser elegit cònsol juntament amb Marc Juni Silà i va rebre Numídia com a província amb la direcció de la guerra contra Jugurta. El rei númida va ser derrotat al riu Muthul.

L'any seguia a Numídia com a procònsol i es va dedicar a assetjar diverses ciutats, però sense poder acabar la guerra, que finalment va acabar Gai Mari que llavors era el seu llegat. Van córrer rumors de què Metel allargava la guerra per seguir en el comandament. Això va ser una ofensa per Metel, ja que Mari no solament era el seu subordinat fins llavors sinó que era de les classes populars i havia ascendit amb el suport del mateix Metel. No va voler fer l'entrega de l'exèrcit a Mari i va deixar al comandament al seu llegat Publi Rutili que va ser el que es va presentar a Mari. A la tornada a Roma va ser rebut amb respecte i aplaudiment, potser perquè es percebia la injustícia que d'alguna manera se li havia fet, i va poder celebrar un gran triomf l'any quan se li va donar el títol de Numídic. Després es va retirar a la vida privada.

L'any va ser censor amb el seu cosí Gai Cecili Metel Caprari i va intentar expulsar del senat a Luci Appuleu Saturní i Gai Servili Glàucia, dos enemics de l'aristocràcia, cosa que el seu col·lega li va vetar. Va refusar a Luci Equici, que deia ser fill de Grac, l'entrada en la llista de ciutadans i aquest refús va ocasionar un tumult.

Saturní va decidir arruïnar a Metel i va obtenir el suport de Gai Mari que odiava personalment a Metel. Després de l'assassinat d'Aule Noni, que aspirava al tribunat de la plebs, aquesta dignitat pel va recaure en Saturní, el mateix any que Glàucia era pretor i Mari cònsol per sisena vegada. Saturní va proposar una llei agrària amb una clàusula per la que el senat havia de jurar obediència en cinc dies a partir de l'aprovació i el que no ho fes seria expulsat del senat i pagaria 20 talents de multa. Mari va dir que ell no acceptaria aquesta llei però al moment de la votació al senat va ser el primer que va jurar obediència (ja estava pactat així) agafant als senadors desprevinguts. Metel va haver de mantenir la dignitat i va ser l'únic que va refusar jurar fidelitat a la llei. Per això el van expulsar del senat i a proposta del tribú el van desterrat. Els amics de Metel estaven disposats a agafar les armes, però Metel no hi va donar suport i se’n va anar a Rodes.

Després de la mort de Saturní i la caiguda del partit popular, poca oposició hi va haver al fet que Metel fos fet tornar de l'exili l'any . a proposta del tribú Quint Calidi i alguns dels parents de Metel.

Segons Ciceró, Metel Numídic va ser enverinat pel tribú de la plebs Quint Vari Hibrida (enemic de l'aristocràcia) l'any .


Òxil

Segons la mitologia grega, Òxil (en grec antic Ὄξυλος, "Oxilos"), va ser un heroi, fill d'Ares i de Protogènia, per tant nét de Calidó i besnét de l'heroi Etol. Una altra versió el fa fill d'Hemó i també descendent de Calidó.

Amb Òxil s'explica la llegenda del "retorn" a l'Èlida dels descendents d'Etol. La tradició diu que Etol, originari de l'Èlida, al Peloponès, va haver d'abandonar la seva pàtria, i que al nord del golf de Corint, al país dels Curets, va aconseguir un reialme que després va anomenar Etòlia. Òxil va matar el seu germà Termi accidentalment, quan llançava el disc. Va haver d'abandonar el país i per això es va refugiar a Etòlia. Quan es va complir el temps fixat pel seu exili, un any, va posar-se en camí per tornar a l'Èlida, i va arribar en el moment en què els Heraclides esperaven, segons les indicacions d'un oracle, trobar un guia de "tres ulls" que els conduís al Peloponès. Òxil, que havia perdut un ull per una ferida d'una fletxa, es va presentar dalt d'un cavall, o d'un ase, i els Heràclides entengueren que era l'home providencial. Van demanar-li que els portés al Peloponès. Ell acceptà de guiar-los amb la condició que el nomenessin rei de l'Èlida, país dels seus avantpassats. Però va tèmer que els Heràclides veiessin la bellesa de l'Èlida i no volguessin cedir-la, i els va conduir cap a l'Arcàdia. Quan els Heràclides es van haver repartit els territoris conquerits, Òxil es va situar a les fronteres de l'Èlida amb els seus etolis i va desafiar el rei Eleu. En estar molt igualades les forces dels dos bàndols, van decidir fer un combat singular. El bàndol dels eleus va escollir com a campió un arquer anomenat Degmen. Els etolis van triar un foner, Pirecmes. Aquest últim es va endur la victòria i Òxil va recuperar l'Èlida i el tron del seu avantpassat Endimió. Va permetre que els seus habitants conservessin les terres que tenien, però també hi instal·là colons etolis que es van barrejar amb els eleus. Va ser recordat com un governant just i benigne. Es va casar amb Pièria i va tenir dos fills, Etol el jove i Laias. Etol el jove va morir aviat, i va ser enterrat sota una porta de la ciutat d'Elis, lloc per on passava un camí sagrat. Es va fer així perquè l'oracle havia ordenat que no s'enterrés al nen "ni dins de la ciutat ni fora d'ella". Laias va succeir el seu pare.


Lunatone

Lunatone és una de les espècies que apareixen a la franquícia "Pokémon", una sèrie de videojocs, anime, mangues, llibres, cartes col·leccionables i altres mitjans que va ser inventada per Satoshi Tajiri i ha generat milers de milions de dòlars en beneficis per a Nintendo i Game Freak. És de tipus roca i tipus psíquic.


3a Divisió SS Totenkopf

La 3a Divisió SS Totenkopf fou una de les 38 divisions de les Waffen-SS durant la Segona Guerra Mundial.


Mulay

Mulay o muley —de l'àrab clàssic مولايّ,  "mawlāy", literalment ‘el meu senyor’ o ‘monsenyor’, a partir de la pronunciació dialectal marroquina; són també comunes les transcripcions franceses moulay i mouley— és un títol honorífic islàmic que, al Marroc, duen o s'atorga als sobirans sadites i alauites, descendents d'al-Hàssan ibn Alí, nét del profeta Muhàmmad. És l'equivalent marroquí del títol "sàyyid" (‘senyor’), utilitzat a la resta del món àrab i islàmic, i que al Marroc només es feia servir davant el nom Muhàmmad; de fet, s'emprava davant d'aquest nom, aquest es deturpava deliberadament a Mahàmmad. És sobretot portat pels sultans de dues dinasties, la sadita i l'alauita. Avui dia està prohibit afegir "mulay" al patronímic sense provar la descendència del Profeta.


Associació Europea de Clubs

LAssociació Europea de Clubs és una organització que representa clubs de futbol europeus. Es va formar a partir de la dissolució del grup G-14 al gener del 2008. El 2012 estava formada per 201 membres (103 ordinaris i 98 associats), almenys un de cadascuna de les 53 federacions de la UEFA.

Els membres fundadors van ser: FC Barcelona, Bayern de Munic, Reial Madrid, Manchester United, Chelsea FC, Juventus FC, AC Milan, Ajax Amsterdam, Liverpool FC, FC Porto, Olympiacos, Olympique Lyonnais, Rangers FC, Birkirkara FC, Dinamo de Zagreb i el FC Copenhague.

El primer quadre directiu de l'organització va estar presidit per l'alemany Karl-Heinz Rummenigge, titular del Bayern de Munich, com a vicepresident a Joan Laporta, president del Futbol Club Barcelona, i de vocals a Umberto Gandini (AC Milan), Peter Kenyon (Chelsea FC), Marteen Fontein (Ajax) i Jean Michel Aulas (Olympique de Lió).

LAEC està composta per 103 clubs ordinaris, encara que el nombre d'equips per federació s'estableix cada dos anys, en funció de la classificació de la UEFA. Del primer al tercer classificat, tindrà cinc clubs com a representació, del quart al sisè, tindrà quatre; del setè al 15è en tindrà tres; les federacions classificades entre el 16è lloc i el 26è tindran dues representacions, i la resta fins a la número 53, un equip representant.

Entre els objectius aconseguits està el rebre una compensació econòmica per deixar els seus jugadors participar en les competicions de seleccions organitzades per la UEFA.


LEB Oro

La LEB Oro (acrònim de "Liga Española de Baloncesto") és una competició de bàsquet organitzada per la Federació Espanyola de Bàsquet. És la segona categoria del bàsquet espanyol, tot just per sota de la lliga ACB i per sobre de la LEB Plata. Es va disputar per primera vegada amb el nom de "LEB" en la temporada 1996-1997. Anteriorment el seu equivalent rebia el nom de "Primera Divisió".


Josep Benet i Morell

Josep Benet i Morell (Cervera, la Segarra, 14 d'abril de 1920 - Sant Cugat del Vallès, el Vallès Occidental, 25 de març de 2008) va ser un polític, historiador i editor català. Format a l'Escolania de Montserrat, ja des de molt jove participà en el moviment nacionalista català i va pertànyer a la Federació de Joves Cristians de Catalunya. Una de les figures més destacades del catalanisme polític. Com a parlamentari fou membre de la Comissió dels Vint que redactà l'avantprojecte d'Estatut d'Autonomia de Catalunya de 1979.


Faetusa

Faetusa (en grec antic Φαέθουσα "radiant") va ser, segons la mitologia grega, una de les helíades, una filla d'Hèlios, el Sol, i de la nimfa Neera.

Segons explica "l'Odissea", Odisseu va arribar a l'illa de Trinàcia (identificada amb Sicília), on ella i la seva germana Lampècia guardaven els ramats consagrats al seu pare, el Sol. Els homes d'Odisseu, contravenint les seves ordres, va matar algunes de les vaques del ramat i se les van menjar. Lampècia va anar a avisar el seu pare, que va demanar a Zeus que castigués els imprudents que havien mort el seu ramat. Zeus va enviar un llamp juntament amb trons, i una tempesta que va fer naufragar la nau amb la que marxaven de l'illa. Només se salvà Odisseu agafat al pal major flotant damunt del mar.

Per altra banda, Ovidi, a "Les metamorfosis", explica que Faetusa era la germana més gran de Faetont. Quan aquest va morir, ella i les seves germanes, les helíades, van plorar el mort. De les seves llàgrimes en va néixer l'ambre, i elles van ser convertides en salzes.


Eduardo Patricio Iturrizaga Bonelli

Eduardo Patricio Iturrizaga Bonelli (1 de novembre de 1989) és un jugador d'escacs veneçolà que té el títol de Gran Mestre Internacional des del 2008.

A la llista d'Elo de la FIDE del desembre de 2019, hi tenia un Elo de 2597 punts, cosa que en feia el jugador número 1 (en actiu) de Veneçuela. El seu màxim Elo va ser de 2.660 punts, a la llista d'agost de 2013.


Verge amb el Nen sota un pomer

Verge amb el Nen sota un pomer (1530, Oli sobre fusta transferit a llenç, 87 × 59 cm. Museu de l'Hermitage, Sant Petersburg)

Lucas Cranach el Vell (Kronach, 1472 - Weimar, 1553) es formà amb el seu pare Hans. De 1500 a 1504 restà actiu a Viena i va mantenir contactes amb el cercle d'humanistes. A partir de 1505 treballà en el palau saxó de Wittenberg, on organitzà un gran taller de pintura. A partir de 1519 fou membre del consell municipal i alcalde en diverses ocasions. Influït per l'art dels països alpins i per Albrecht Dürer, Cranach desenvolupà un nou estil pictòric, que consistia a crear un tot romàntic mitjançantçant la fusió del paisatge amb la representació figurativa.

Mercès a aquesta concepció, fonamental per a l'evolució posterior de la pintura en el sud d'Alemanya, se'l considera el fundador de l'Escola del Danubi. També rebé influències de la pintura flamenca, que conegué durant el seu viatge a Flandes el 1508.


Edifici Alcide de Gasperi

L'Edifici Alcide de Gasperi (en luxemburguès: "Alcide-De-Gasperi-Gebai"; en francès: "Bâtiment tour Alcide-De-Gasperi") és un gratacel situat a la ciutat de Luxemburg, al sud de Luxemburg. Les seves 23 plantes i la seva alçada total de 77 m en feren l'edifici més alt de Luxemburg durant un temps. Es troba a Kirchberg, al nord-est de la ciutat. Es començà a construir el 1960 i fou culminat el 1965. Es tracta d'un complex d'oficines propietat de la Unió Europea.